Справа № 346/1476/21 
Провадження № 22-ц/4808/504/22
Провадження №22-ц/4808/298/22  
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О.П. 
Суддя-доповідач Пнівчук 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 травня 2022 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючої                        Пнівчук О.В.
               суддів:                        Девляшевського В.А.,Томин О.О. 
       з участю секретаря                 Максимів Ю.В., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 листопада 2021 року, та на додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 грудня 2021 року, у складі судді Калинюка О.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,
в с т а н о в и в :
У квітні 2021 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.
В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 06.08.2005 року вони з відповідачем перебували у шлюбі.
За час шлюбу сторони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу від 16 вересня 2010 року придбали квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 25,9 кв.м, вартістю 84 600 грн. 
02 березня 2018 року ними за спільні кошти придбано квартиру АДРЕСА_2 , ринкова вартість якої складає 808 485 грн. Правовстановлюючі документи на зазначені квартири оформлені на ім`я відповідача.
Крім того, у вересні 2014 року вони придбали транспортний засіб (скутер) марки «YIBEN», моделі «YB50QT -3G», 2014 року випуску, вартість якого станом на 09.03.2021 року складала 3 964, 75 грн. Даний транспортний засіб також зареєстрований за відповідачем ОСОБА_1 . 
Позивачка, посилаючись на те, що ОСОБА_1 не бажає поділити дане майно в позасудовому порядку, просила ухвалити рішення яким в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частку квартири АДРЕСА_3 , стягнути з відповідача на її користь половину вартості транспортного засобу скутера в розмірі 1847,38 грн та понесені нею судові витрати. 
05 травня 2021 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя у якому вказав, що із зазначеного позивачкою майна, за спільні кошти придбано тільки скутер, разом з тим, ОСОБА_2 не вказала, що у них є спільне майно подружжя – грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 .
У порядку поділу майна подружжя просив визнати за ним право власності на Ѕ частку грошових коштів у розмірі 10000 грн, які знаходяться на рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_2 у відділеннях акціонерного товариства Державний ощадний банк України та акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», а якщо такі кошти зняті ОСОБА_2 після фактичного припинення сімейних відносин (після 13 січня 2021 року) то стягнути їх з ОСОБА_2 , а також понесені судові витрати.
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 15 листопада 2021 року задоволено частково позов ОСОБА_2 . 
У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 68,9 кв.м.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 847,38 грн компенсації вартості 1/2 (однієї другої) частки транспортного засобу марки "YIBEN", модель "YB50QT-3G", 2014 року випуску, зареєстрованого за ОСОБА_1 . 
Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на вказане майно. 
В решті позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено за їх безпідставністю.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ грошових коштів в розмірі 100 000 гривень як банківського вкладу на депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 у відділеннях АТ «Державний ощадний банк України» та в АТ комерційни банк «ПриватБанк» відмовлено за їх безпідставністю.
Стягнуто з ОСОБА_1   на користь ОСОБА_2 4 060,90 грн судових витрат.
Скасовано заходи забезпечення позову у виді арешту, накладеного ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 02.04.2021 року на квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та транспортний засіб марки "YIBEN", модель "YB50QT-3G", 2014 року випуску, зареєстрований за ОСОБА_1 . 
Додатковим рішенням Коломийського міськрайонного суду від 23 грудня 2021 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 28800 грн витрат на професійну правничу допомогу.
На вказані судові рішення ОСОБА_1 подав апеляційні скарги.
Апелянт посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Зазначає, що ухвалюючи рішення суд не взяв до уваги подані ним докази та заперечення. Зокрема, у відзиві на позов він зазначав, що квартира АДРЕСА_3 була придбана за його особисті кошти, які він отримав від брата ОСОБА_3 , як компенсацію за частку у спадковому майні після смерті бабусі ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Ним було подано нотаріусу заяву про відмову від спадщини, за що отримав від брата 6000 євро, а грошові кошти в сумі 5000 євро він отримав від матері ОСОБА_4 , яка проживаючи в Італії уклала кредитний договір з АТ «Банк «Компас» і отримала кредит в розмірі 5000 євро. В результаті за 11000 євро ним було придбано спірну квартиру.
Апелянт вважає, що в суді першої інстанції ним було спростовано правовий режим спільного сумісного майна на вказану квартиру, однак суд не взяв до уваги його докази, в результаті чого постановив незаконне рішення.
Крім того, позивачка у суді першої інстанції не надала жодних доказів про внесення нею вкладу чи грошових коштів на придбання спірної квартири. 
Апелянт також не погоджується із висновком суду про відмову в задоволенні його зустрічного позову про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ грошових коштів в розмірі 100 000 грн як банківського вкладу на депозитних рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_2 у відділеннях АТ «Державний ощадний банк України» та АТ КБ «ПриватБанк».
Суд не взяв до уваги витребувані із банківських установ відомості щодо руху коштів позивачки, зокрема відомість АТ «Державний ощадний банк України» від 21.10.2021 року, згідно якої на рахунку ОСОБА_2 наявні кошти в сумі 16848 грн та 111,18 грн.
Посилаючись на зазначені обставини апелянт просив рішення суду скасувати частково та постановити нове рішення яким в задоволенні позову ОСОБА_5 про визнання за нею право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_3 – відмовити та задовольнити його зустрічний позов про визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділ грошових коштів в розмірі 100 000 грн, як банківського вкладу на депозитних рахунках ОСОБА_2 . 
В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_1 , посилаючись на судову практику Верховного Суду зазначив, що вказана представником позивачки сума витрат на професійну правничу допомогу значно завищена, перелік послуг, наданих адвокатом Поляком М.В. не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи. Матеріали справи не містять, а представником не додано доказів, які б свідчили про доцільність та неминучість витрат на професійну правничу допомогу, а заявлені витрати на правничу допомогу за підготовку і участь у судових засіданнях в суді першої інстанції не відповідають принципу співрозмірності відносно затраченого часу проведення вказаних судових засідань, тому обсяг наданих послуг адвокатом не відповідає критерію реальності таких витрат, а отже визначений позивачкою розмір судових витрат є необґрунтованим.
Апелянт просив додаткове рішення суду про стягнення з нього витрат на правничу допомогу на користь ОСОБА_2 у сумі 28800 грн скасувати та в задоволенні клопотання представника позивачки ОСОБА_2 – ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 судових витрат на правничу допомогу в розмірі 33600 грн – відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу на рішення суду представник ОСОБА_2 – ОСОБА_7 зазначив, що доводи апелянта є безпідставними та не ґрунтуються на законі. Суд дав належну оцінку обставинам та доказам, на які посилається апелянт та вказав що твердження про те, що частину коштів на придбання спірної квартири він отримав в якості компенсації частки спадщини від свого брата ОСОБА_8 , а частину коштів отримав як кредит, оформлений його матір`ю не спростовують презумпції права власності подружжя на спірне майно.
Суд на підставі наданих банківськими установами відомостей не встановив наявність банківських вкладів на ім`я ОСОБА_2 на загальну суму 100 000 грн, а відтак правильно відмовив у задоволенні зустрічного позову.
У відзиві на апеляційну скаргу на додаткове рішення, вказав що при стягненні з ОСОБА_1 витрат за надання правничої допомоги у розмірі 28800 грн, суд дослідив відомості з журналів судових засідань та встановив, що загальний час участі представників позивача становить 4 год 50 хв та погодився із зазначеним у звіті часом на надання консультацій та підготовки документів.
Факт підготовки процесуальних документів вказаних у звіті підтверджується їх наявністю в матеріалах справи, а участь представників позивача у судових засіданнях підтверджується журналами судових засідань. Сума судових витрат на правничу допомогу у розмірі 28800 грн є співмірною із складністю справи, обсягом виконаних адвокатом робіт, а тому додаткове рішення є законним та обґрунтованим і скасуванню не підлягає.
У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - ОСОБА_9 підтримав доводи апеляційних скарг з наведених у них мотивів.
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 заперечили доводи апеляційних скарг, посилаючись на обґрунтованість висновків суду обставинам справи. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, суд приходить до висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.
Задовольняючи частково первісний позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_3 та транспортний засіб (скутер) є спільною сумісною власністю подружжя, при цьому відповідачем ОСОБА_1 не доведено, що вказана квартира є його особистою власністю, а відтак зазначене майно підлягає поділу між сторонами, виходячи із рівності часток майна подружжя. Відмовляючи у задоволенні вимог ОСОБА_1 про поділ грошового вкладу, суд виходив із того, що зібраними доказами не підтверджено наявності на рахунках відкритих на ім`я ОСОБА_2 грошових коштів у сумі 100 000 грн.
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За приписами ч.1,2 ст.12 ЦК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. 
Відповідно до ч.3 ст.12 та ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. 
Тягар доведення обґрунтованості вимог позову за загальними правилами процесуального закону покладається саме на позивача, а не реалізовується у спосіб спростування доводів пред`явлених вимог стороною відповідача, як беззаперечних. Якщо позивач, розпоряджаючись своїми правами на власний розсуд, доведе суду обґрунтованість пред`явлених вимог, то у випадку їх неспростування стороною відповідача у спосіб, визначений законом, такі вимоги підлягають задоволенню.
Відповідно до вимог статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі з 06.08.2005 року, який рішенням Коломийського міськрайонного суду від 01 квітня 2021 року – розірвано (справа №346/193/21).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо субєкта (дата формування: 24.02.2021 року) за ОСОБА_1 28.09.2010 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, 2532 від 16.09.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Маркеловою І.М.; та 02.03.2018 року зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу квартири, 444 від 02.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Маркеловою І.М. (т.1, а.с.11,12).
Згідно даних Міністерства внутрішніх справ України від 31.03.2021 року за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - 25.09.2014 року зареєстровано транспортний засіб, марки «YIBEN», моделі «YB50QT -3G», 2014 року випуску об`єм двигуна 49 кв.м. (т.1 а.с.13). 
Ухвалюючи рішення про поділ майна подружжя суд першої інстанції виходив із того, що зібраними доказами в справі встановлено, що сторонами за час перебування в шлюбі придбано за спільні кошти подружжя квартиру АДРЕСА_3 та транспортний засіб скутер, марки «YIBEN», моделі «YB50QT -3G», 2014 року випуску.
ОСОБА_1 не погоджується із висновком суду про те, що вищезазначена квартира є спільною сумісною власністю подружжя.
Перевіряючи доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з наступного.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України   від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.
Відхиляючи доводи ОСОБА_1 про те, що спірна квартира АДРЕСА_3 придбана виключно за його кошти, суд першої інстанції правильно виходив із того, що він не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на вказану квартиру, оскільки при укладенні Договору купівлі-продажу квартири від 02.03.2018 року сам ОСОБА_1 не вказував у договорі, що придбана квартира є його особистою власністю, натомість згідно п.3.9 Договору, такий укладено за згодою дружини покупця – ОСОБА_2 , викладеної у вигляді заяви, справжність підпису якої засвідчена приватним нотаріусом Маркеловою І.М. 
Так, у вказаній заяві ОСОБА_2 надала згоду своєму чоловікові ОСОБА_1 купити за їх спільні кошти за ціну та на умовах його розсуду трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_3 . Придбана квартира буде об`єктом їхньої спільної сумісної власності як така, що набута за час шлюбу (а.с. 126 т.1). 
Суд також обґрунтовано зазначив про те, що твердження ОСОБА_1 про отримання частини коштів на придбання вказаної квартири в якості компенсації частки у спадщині в сумі 6000 євро від свого брата, та отримання частини кредитних коштів, оформлених його матір`ю не спростовують презумпції спільності права власності подружжя.
Крім того, колегія суддів зауважує, що кошти у сумі 6000 євро згідно розписки отримані ОСОБА_1 від свого брата ОСОБА_10 11.07.2017 року, в той час як договоір купівлі-продажу квартири укладено 02.03.2018 року. Суду також не представлено належних доказів того, що отримані матір`ю ОСОБА_1 в кредит кошти в сумі 5000 євро передані останньому для придбання квартири.
Доводи апелянта про те, що суд не взяв до уваги витребувані із банківських установ відомості щодо руху коштів позивача, зокрема відомість АТ «Державний ощадний банк України» від 21.10.2021 року, згідно якої на рахунку ОСОБА_2 наявні кошти в сумі 16848 грн та 111,18 грн є необґрунтованими, оскільки позивачем не представлено доказвів того, що на депозитних рахунках ОСОБА_2 перебували кошти в сумі 100000 грн.
Згідно інформації наданої АТ «Державний ощадний банк України» (а.с.180 т.1) вбачається, що на ім`я ОСОБА_2 у філії Івано-Франківському обласному управлінні АТ «Ощадбанк» 02.06.2014 року відкрито поточний рахунок на умовах тарифного пакету «Соціальний», залишок якого станом на 21 жовтня 2021 року становить 16848 грн; в філії – Чернівецькому обласному управлінні АТ «Ощадбанк» 27.06.2014 року залишок на якому становить 118 грн та 23.05.2019 року – залишок 0 грн.
Відтак доводи апелянта щодо наявності на депозитних рахунках ОСОБА_2 банківського вкладу на суму 100 000 грн. не підтверджені відомостями із банківських установ.
Що стосується доводів апелянта про необґрунтованість висновків суду додаткового рішення про стягнення на користь ОСОБА_2 витрат за надання правової допомоги, то колегія суддів виходить з наступного. 
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).
Згідно з п.4 ч.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, суд не вправі втручатися у ці правовідносини, однак  чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:  розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;  розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Таким чином нормами ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Суд першої інстанції належним чином дослідив відомості із журналу судового засідання та встановив загальний час участі представника позивача - 4 години 50 хв. Судом також досліджено Звіт (акт) про надані послуги від 22.11.2021 року, у якому окрім участі у судових засіданнях відображено перелік наданих послуг, зокрема надання консультації, підготовка та направлення клопотання експерту про оцінку майна, підготовка позовної заяви про поділ майна подружжя, відповіді на відзив, відзив на зустрічний позов ОСОБА_1 , клопотання про витребування доказів. Перелічені процесуальні документи наявні в матеріалах справи.
З огляду на зазначене необґрунтованими є доводи апелянта про те, що перелік послуг, наданих адвокатом Поляком М.В. не відповідає дійсності та суперечить матеріалам справи, та що стороною не подано доказів, які б свідчили про доцільність та неминучість витрат на професійну правничу допомогу. 
Апелянт як у клопотанні про зменшення витрат на оплату правничої допомоги так і в апеляційній скарзі посилався на те, що розмір заявлених ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу у сумі 33600 грн. не відповідає критеріям реальності адвокатських послуг, однак не зазначив, які саме послуги згідно звіту з надання правничої допомоги є такими, що не відповідають принципу співрозмірності відносно затраченого часу на їх виконання.
З урахуванням складності даної справи, підготовки в справі процесуальних документів, представництва інтересів клієнта під час судових засідань, виходячи із визначеного сторонами гонорару в межах 40 відсотків розміру мінімальної заробітної плати за одну годину роботи, колегія суддів погоджується з висновком суду про частковое задоволення вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 витрат за надання правничої допомоги у розмірі 28800 грн.
Інші доводи апеляційних скарг не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни ухвалених судових рішень.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення суду – без змін. 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Коломийського міськрайонного суду від 15 листопада 2021 року,  та додаткове рішення Коломийського міськрайонного суду від 23 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 12 травня 2022 року.

Головуюча         О.В. Пнівчук 
Судді:        В.А. Девляшевський 
       О.О. Томин