П О С Т А Н О В А
                                       І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
02 червня 2022 року                                                                                             м. Київ
         
Справа № 357/12637/14-ц
Провадження: № 22-ц/824/6760/2022
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О., 
суддів Вербової І.М., Нежури В.А., 
секретар Івасенко І.А.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2014 року, ухвалене під головуванням судді Протасової О.М.,
 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1  про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням,
 
в с т а н о в и в :
 
В вересні 2014 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтувавши його тим, що з ОСОБА_1 вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з 1996 року, однак нею подана позовна заява про розірвання даного шлюбу. 18.08.2012 року за свої особисті кошти на підставі договору купівлі-продажу вона придбала квартиру АДРЕСА_1 . В зазначеній квартирі зареєстрований відповідач. Проте, в березні 2013 року з вказаної квартири він переїхав та на даний момент в ній не проживає. Зазначила, що ОСОБА_1   після залишення квартири не з`являвся, квартирою не цікавиться та не сплачує будь-які комунальні платежі. Окрім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.10.2014 року шлюб між ними було розірвано. Просила визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 , яка належить їй на праві приватної власності.
Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2014 року позов ОСОБА_2 про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщеннямзадоволено. 
Визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування жилим приміщенням кв. АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 243,60 грн.
Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 лютого 2022 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
Не погодившись з таким судовим рішенням,  ОСОБА_1 направив апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що при розгляді справи судом першої інстанції не в повній мірі було з`ясовано всі обставини справи. Зокрема, відмітив, що квартира АДРЕСА_1 була придбана в період шлюбу, тобто, являється спільним майном подружжя. На підтвердження цього вказав, що державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори Київської області від 18.08.2012 року було посвідчено його заяву про надання згоди на придбання даної квартири, у якій чітко зазначено, що гроші, які витрачаються на придбання квартири, є спільною сумісною власністю подружжя. Стверджував про те, що він також є співвласником вказаної квартири, а тому суд першої інстанції дійшов хибних висновків, що він втратив право користування квартирою внаслідок розірвання шлюбу. Зазначив, що припинення шлюбних відносин не призводить до позбавлення права власності та права користування житлом. 
Ухвалами Київського апеляційного суду від 21 лютого 2022 року відкрито апеляційне провадження у справі, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності. 
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 28.02.1996 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 12).
18.08.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (а.с. 3).
06.09.2012 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на вказану квартиру (а.с. 7, 8).
25.09.2012 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували своє місце проживання у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 6).
Згідно акту від 28.08.2014 року, складеного працівниками ЖЕК №6 та затвердженого начальником зазначеного підприємства, встановлено, що ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 не проживає (а.с. 5).
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано (а.с. 32).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що квартира АДРЕСА_1   належить позивачці на праві приватної власності. Відповідач з березня 2013 року перестав проживати у вказаній квартирі і без поважних причин більше року не користується нею, однак, добровільно не знявся з реєстрації, що   покладає на позивача додаткові витрати по оплаті комунальних послуг. Доказів того, що він з поважних причин не користується належною позивачу квартирою протягом строків, встановлених домовленістю або законом, відповідач суду не надав.
Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.3 ст.368 ЦК України).
Згідно ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно,  набуте за час шлюбу. У результаті розірвання шлюбу співвласники перестають бути подружжям, однак правовий режим їхнього майна, набутого за час шлюбу, залишається попереднім-спільною сумісною власністю, але вже колишнього подружжя. Колишнє подружжя може бути співвласниками протягом невизначеного строку, аж до поділу майна, знищення його, тощо.
Порушуючи питання про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування придбаною за договором купівлі продажу від 18.08.2012 року квартири, позивачка вказувала, що вказану квартиру вона придбала за власні кошти.
Зі змісту договору купівлі-продажу квартири від 18.08.2012 року убачається, що ОСОБА_2 , укладаючи вказаний договір,  діяла за згодою чоловіка ОСОБА_1 , згідно  заяви від 18.08.2012 року, посвідченої Другою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області.
В той же час, доказів, що вказане майно  є її особистою власністю із підстав, визначених ч.1 ст. 57 СК України,позивачкою суду надано не було.
Окрім того, позивачкою не надано також доказів того, що вона оспорювала право спільної сумісної власності відповідача  на спірну квартиру, яка була придбана подружжям в період шлюбу.
Із  долученої відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення копії заяви ОСОБА_1 від 18.08.2012 року про надання згоди на укладення його дружиною ОСОБА_2 договору купівлі-продажу убачається, що гроші, які витрачаються на придбання квартири АДРЕСА_1 , є спільною  сумісною власністю подружжя. Придбана квартира також буде об`єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається за час шлюбу. Договір купівлі-продажу складається його дружиною ОСОБА_2 в інтересах сім`ї на умовах, які вони попередньо обговорили і які є  вигідним  для них, укладення цього договору відповідає їхньому волевиявленню (а.с. 77).
За наведених обставин, колегія суддів   приходить до висновку, що квартира  АДРЕСА_1 ,  була придбана подружжям ОСОБА_1 в період шлюбу, а тому,  в силу вимог ч.2 ст. 60 СК України, є спільним сумісним майном подружжя. 
Будь-яких доказів на підтвердження того факту,  що сторони,  розірвавши шлюб  у 2014 році, укладали будь-які угоди щодо поділу спільно набутого майна та/або  проводили  поділ спільного майна подружжя у судовому порядку в матеріалах справи немає. 
Оскільки  між подружжям не укладалося угод щодо  визначення частин  на вказане майно виходячи із вкладень, виходячи з положень ч.1 ст. 70 СК України,   частки майна (квартири) дружини та чоловіка є рівними.
Суд першої інстанції належним чином не дослідив зміст договору купівлі-продажу, який укладався позивачкою в період шлюбу за згодою чоловіка, не звернув уваги на відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження наявності у позивачки права особистої приватної власності на спірну квартиру, а тому помилково вважав, що вказана квартира належить позивачці на праві приватної власності.
Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97 ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном.
Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Власник майна має праве вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, як вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає прав на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Ураховуючи, що відповідач у справі  є співвласником спірного житлового приміщення (квартири), відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право на користування спірною квартирою, оскільки  в силу вимог закону  власник майна не може бути позбавлений права володіння, користування та розпорядження майном, що гарантовано ст. 41 Конституції України.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового судового рішення про відмову  у задоволенні  позову.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України,  судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються  у разі відмови в позові - на позивача.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).
У зв`язку із  повним задоволенням апеляційної скарги та скасуванням рішення суду першої інстанції з ухваленням нового судового рішення про відмову у позові, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 681 грн, які понесені останнім у зв`язку з апеляційним переглядом справи.
 
Керуючись ст.ст.  367, 368, 374, 375,  381-384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 грудня 2014 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.
Стягнути з  ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 ) витрати по сплаті судового збору у розмірі 681 (шістсот вісімдесят одна) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.   

Головуючий                                                                                  Т.О. Невідома

Судді                                                                                              І.М. Вербова

                                                                                                      В.А. Нежура