ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3733/22 Справа № 201/10592/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Демидова С. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 серпня 2022 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макаров М.О.,
за участю секретаря – Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                                ОСОБА_1 , 

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2022 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , треті особи — приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чернишов Сергій Олегович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександра Михайлівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Уваров Максим Олександрович, Дніпровська міська рада, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради, ОСОБА_7 , про визнання договору недійсним, витребування майна, скасування рішень про державну реєстрацію прав, - 
ВСТАНОВИЛА: 

       У вересні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , де третіми особами визначив приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чернишова Сергія Олеговича, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер Олександру Михайлівну, приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Уварова Максима Олександровича, Дніпровську міську раду, Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, Адміністрацію Соборного району Дніпровської міської ради, ОСОБА_8 , на предмет визнання ряду правочинів недійсними, посилаючись на норми ст.ст.203,215,216 ЦК України, захисту свого речового права у відповідності ст.ст.395,396,397,398 ЦК України, ст.ст.9,58,150,156 Житлового кодексу УРСР шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння, посилаючись на ст.ст. 330,387,388 ЦК України, та скасування рішень про державну реєстрацію прав, посилаючись на норми Закону України “Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження”. 
       Рішенням Жовтневого районного суду Дніпропетровської області від 25 січня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі /т.3 а.с. 202-/
       Не погодившись з рішенням суду,  ОСОБА_1  21 лютого 2022 року подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи /т.3 а.с. 220-224/.
       11 травня 2022 року, на виконання вимог ст.360 ЦПК України, представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_9 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що рішення суду є обґрунтованим, ухваленим з об`єктивним дослідженням всіх обставин справи, письмових доказів, що свідчить про відсутність порушення норм матеріального та процесуального права. Просив залишити рішення суду без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі /т.4 а.с. 1-8/.
       30 травня 2022 року, на виконання вимог ст. 360 ЦК України, уповноваженою особою Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур подано відзив на апеляційну скаргу, в якій останній зазначив про відсутність порушень з боку третьої особи порядку прийняття рішень про реєстрацію прав, просив розглянути апеляційну скаргу у відповідності до вимог законодавства /т.4 а.с. 12-15/.
       Того ж дня, на виконання ст. 360 ЦПК України, уповноважена особа Дніпровської міської ради подала відзив на апеляційну скаргу, в якому також просив ухвалити судове рішення у відповідності до вимог законодавства /т.4 а.с.23-26/.
       Інші учасники справи своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу не подавали.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що 01 лютого1962 року ОСОБА_10 у складі сім`ї, що складалася з чотирьох членів: чоловік — ОСОБА_11 , донька — ОСОБА_12 , син- ОСОБА_1 , на підставі ордеру № 159 була надана квартира за адресою: АДРЕСА_1 . (т. 1 а.с. 17).
       На підставі ордеру № 1213 серія А від 06 вересня 1979 року ОСОБА_10 у складі сім`ї, що складалася з трьох членів: чоловік ОСОБА_11 , син ОСОБА_1 у зв`язку з відселенням з будівельного майданчика за адресою: АДРЕСА_1 була надана у володіння та користування квартира за адресою: АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 20).
       На підставі ордеру № 1214 серія А від 06 вересня 1979 року ОСОБА_12 у складі сім`ї, що складалася з чотирьох членів: чоловік — ОСОБА_13 , дочка ОСОБА_14 , син — ОСОБА_15 у зв`язку з відселенням з будівельного майданчика за адресою: АДРЕСА_1 була надана у володіння та користування квартира за адресою: АДРЕСА_3 . (т. 1 а.с. 21).
        ОСОБА_1 з 29 жовтня 1979 року по 12 квітня 2019 рік був зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур управління у сфері державної реєстрації відділу обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради від 08 серпня 2019 року за № 10/5-1920 (т. 1 а.с. 64) та відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 12 серпня 2019 року за № 5/5-138 (знятий з реєстрації згідно документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням, а саме: відчудження житла)(т. 1 а.с. 70-71).
        ОСОБА_10 була зареєстрована у спірній квартирі з 29 жовтня 1979 року по 14 лютого 2006 рік (знята з реєстрації згідно свідоцтва про смерть), що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 12 серпня 2019 року за № 5/5-138 (т. 1 а.с. 70-71).
        ОСОБА_11 був зареєстрований у спірній квартирі з 29 жовтня 1979 року по 21 лютого 1995 року (знятий з реєстрації згідно свідоцтва про смерть), що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 12 серпня 2019 року за № 5/5-138 (т. 1 а.с. 70-71).
        ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 (т. 1 а.с. 65).
        ОСОБА_10 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_2 (т. 1 а.с. 66).
       Судом також встановлено, що сім`я ОСОБА_16 приватизацію шляхом безоплатної передачі квартири за адресою АДРЕСА_2 не здійснювали, внаслідок чого права власності в порядку приватизації державного майна не набували. 
       Також судом встановлено, що відповідно до наданої інформації комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської міської ради від 08 серпня 2019 року за № 11405 стосовно реєстрації права власності за адресою АДРЕСА_4 , в матеріалах інвентаризаційної справи за зазначеною адресою свідоцтво про право власності за ОСОБА_17 , ОСОБА_18 від 06 січня 1998 року виданого виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів згідно розпорядження № 1/35- 98 відсутнє (т. 1 а.с. 79).
       20 серпня 2019 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради за № 3/17- 3712 на запит адвоката повідомлено, що за даними електронної бази департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам, шляхом приватизації, квартири АДРЕСА_5 (т. 1 а.с. 82)
       За посиланням позивача в позовній заяві після смерті матері в 2006 році він разом зі своєю дружиною та сином переїхали зі спірної квартири до квартири АДРЕСА_6 , де була прописана його дружина ОСОБА_19 та син ОСОБА_11 .
       Разом з цим судом встановлено, що 13 травня 2019 року ОСОБА_1 звернувся з заявою до Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області щодо притягнення до відповідальності невстановлених осіб, які шахрайським шляхом заволоділи його майновими правами на нерухоме майно. 14 травня 2019 року в Єдиному реєстрі досудових розслідувань СВ Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області зареєстровано кримінальне провадження № 12019040650001203 за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України за заявою ОСОБА_1 від 13 травня 219 року, та останнього визнано потерпілим у кримінальному провадженні (т. 1 а.с. 89-92).
       06 лютого 2019 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45387822 та здійснений запис про право власності № 30164675 від 05 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) за ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 171425221 від 24 червня 2019 року (т. 1 а.с. 113).
       Підставою виникнення права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 зазначено договір купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року, Посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О., (зареєстрований в реєстрі за № 7774, який укладено нібито за участю продавців: ОСОБА_17 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , що діяла від свого імені та від імені своєї неповнолітньої дитини — ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що мешкає там же, а також на підставі доручення, посвідченого 06 листопада 1999 року Тараненко Л.О., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу, в реєстрі № 2630 від імені ОСОБА_20 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_2 та покупця: ОСОБА_2 , що мешкає за адресою: АДРЕСА_7 . (т.1 а.с. 116)
       Згідно договору купівлі - продажу від 12 листопада 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 7774, текст якого розташований на спеціальному бланку нотаріальних документів "серія АВЕ № 475666", та був відсканований державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. і з 06 лютого 2019 року знаходиться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно - квартира за адресою: АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_17 , неповнолітньому ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1998 року Виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням за № 1/35-98 від 06 січня 1998 року, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 320п-94.
       Однак на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1998 року Виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням за № 1/35-98 від 06 січня 1998 року, зареєстрованого Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером 320п-94 - ОСОБА_17 , неповнолітньому ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_20 , належала квартира за адресою: АДРЕСА_8 , яка дійсно була продана останніми згідно договору купівлі-продажу від 12 листопада 1999 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О., зареєстрованого в реєстрі за № 7774, текст якого розташований на спеціальному бланку нотаріальних документів "серія АВЕ № 475666", що підтверджується відповіддю Архівного управління департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів № 03-44/А-454 від 30 липня 2019 року (т. 1 а.с. 100), архівним витягом з рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська № 361 від 21 жовтня 1999 року "Про дозвіл на продаж, обмін приватизованих квартир" щодо надання дозволу на продажу 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_8 (т. 1 а.с. 101); копією заяви ОСОБА_17 від 06 жовтня 1999 року щодо надання дозволу на продаж 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_8 (т. 1 а.с. 102); копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1998 року Виконкомом Дніпропетровської міської Ради народних депутатів згідно з розпорядженням за № 1/35-98 від 06 січня 1998 року на квартиру за адресою: АДРЕСА_8 (т. 1 а.с. 103); актом обстеження житлово-побутових умов та інші, що також узгоджується і з відповіддю КП "Дніпропетровське бюро технічної інвентаризації" Дніпропетровської обласної ради № 11405 від 08 серпня 2019 року (т. 1 а.с.107).
       06 лютого 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зі згоди дружини ОСОБА_21 був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського Міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М., зареєстрований в реєстрі за № 162 (т.2 а.с. 178).
       08 лютого 2019 року державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кейтельгіссер О.М. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 45433150 та здійснений запис про право власності № 30206878 від 06 лютого 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) за ОСОБА_3 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №171425221 від 24 червня 2019 року (т. 1а.с. 112).
       12 квітня 2019 року відповідач ОСОБА_3 звернувся з заявою до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про зняття з реєстрації місця проживання позивача ОСОБА_1 та 12 квітня 2019 року державним реєстратором Чуб І.В. прийнято рішення про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується відповіддю Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 5/5-138 від 12 серпня 2019 року (т. 1 а.с. 70-73).
       19 квітня 2019 року між ОСОБА_3 (зі згоди дружини ОСОБА_21 ) та ОСОБА_4 (зі згоди чоловіка ОСОБА_22 ) був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О., зареєстрований в реєстрі за № 199. В той же день державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 46568620 та здійснено запис про право власності № 31271903 від 19 квітня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) за ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 171425221 від 24 червня 2019 року (т. 2 а.с. 38-39).
       26 квітня 2019 року між ОСОБА_4 (зі згоди чоловіка ОСОБА_22 ) та ОСОБА_5 був укладений договір дарування квартири за адресою: АДРЕСА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О., зареєстрований в реєстрі за № 229.(т. 2 а.с. 65) В той же день державним реєстратором - приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Уваровим М.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 46679880 та здійснений запис про право власності № 31376187 від 26 квітня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1758870312101) за ОСОБА_5 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 171425221 від 24 червня 2019 року. А 18 липня 2019 року державним реєстратором відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради прийнято рішення про реєстрацію місця проживання ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , яка є дружиною відповідача ОСОБА_5 з 16 лютого 2019 року, що підтверджується відповіддю Департамента адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 5/5-138 від 12 серпня 2019 року (т.2 а.с. 79-83).
       Станом на 12 вересня 2019 рік право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_5 (т. а.с. 110-115).
       Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції, застосувавши норми ст.ст. 64, 71, 150, 156, ЖК УРСР, ст.203, 215, 216, 319, 321, 328, 330, 387, 388, 391 ЦК України, виходив з того, що позивачем не доведено належності йому спірної квартири, враховуючи відсутність як у його батьків, так і у нього зареєстрованого права власності на спірну квартиру, яке б надавало йому право звернення до суду з вимогами про оскарження ряду правочинів про передачу відповідачами речового права, стороною яких позивач не є, також про витребування спірної квартири на його користь, при цьому не будучи її власником до цього, як і про скасування державної реєстрації речових прав відповідачів, однак без будь-якого підтвердження прав на спірну квартиру, як власності, так і права на проживання. 
       Судом першої інстанції вірно надано правову оцінку твердженням як позивача, так і відповідачів, з чого суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність порушення прав позивача відповідачами. 
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції та зазначає, що судом першої інстанції застосовані норми матеріального та процесуального закону у відповідності до визначеного предмету спору, що регулюють правовідносини між сторонами при даних обставинах, а також вірно зазначено, що відповідно до норм ч. 1 ст.15 та ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушенні, невизнанні або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Також судом першої інстанції, з дотриманням положень ст. 263 ЦПК України, правомірно застосовані висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), де зазначено, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». 
Відповідно до роз`яснень п.п 7, 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про застосування практики розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначений законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Особам, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину.
       Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину Прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа» в контексті вимог про визнання правочину недійсними, а тому питання належного позивача у кожному конкретному випадку є оціночним у зв`язку з чим слід враховувати те, що заінтересованою особою є будь-яка особа, яка має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі.
       Така особа, яка звертається до суду з позовом про визнання договору недійсним, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, зокрема, що у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені та така особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції чи віндикації. У зв`язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1)права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2)у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що- небудь в результаті проведення реституції (права, майно).
       Загальні правила щодо правових наслідків недійсності правочинів сформульовані в статті 216 ЦК України, у якій зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
       Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
       Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан.
Разом з цим, судом першої інстанції вірно зазначено, що лише власник може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, котра є останнім набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене, та без визнання попередніх угод недійсними, у відповідності до визначеної правової позиції, викладеної в постанові ВСУ від 17 грудня 2014р. у справі № №6-140цс. 
З огляду на зазначене, суд першої інстанції вірно дійшов висновку, з яким повністю погоджується і колегія суддів, що з наданих позивачем документів, а саме ордеру № 1213 серія А від 06 вересня 1979 року, вбачається, що основним наймачем спірної квартири була його мати ОСОБА_10 , яка ІНФОРМАЦІЯ_2 померла, після смерті якої в 2006 році позивач разом зі своєю дружиною та сином переїхали зі спірної квартири та стали проживати за іншою адресою, підтверджуючи, що з 06 вересня 1979 року та по теперішній час ані він, ані його батьки не здійснювали приватизацію шляхом безоплатної передачі квартири за спірною адресою, у зв`язку з чим не набували право власності на спірну квартиру, а позивачем належними та допустимими доказами не доведено факт порушення відповідачами його прав та інтересів, за захистом якого він звернувся до суду, як при розгляді справи першої інстанції, так і при розгляді колегією суддів його апеляційної скарги. 
       Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
       Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки такі доводи були покладені в обґрунтування позовних вимог, яким була надана належна оцінка, таким чином вони не спростовують висновків місцевого суду, не доводять наявності у позивача права про пред`явлення до відповідачів таких позовних вимог та зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
       Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін.
Разом з цим, колегія суддів вважає, що належить до задоволення і заява ОСОБА_5 , подана 12 серпня 2022 року в порядку ч.8 ст. 141 ЦПК України, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрат, пов`язаних із розглядом справи в апеляційній інстанції, про надання професійної правничої допомоги в розмірі 15 000 грн.
Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Згідно п.п.1, 4 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
       1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
       2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
       1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
       2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
       3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
       4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.
Отже, з викладеного випливає, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру, представництво у судах тощо.
Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. п. 7, 48 постанови від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
В підтвердження визначення обсягу робіт адвоката, розміру судових витрат, детального переліку робіт, та суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката суду наданий договір №03/05-22 про надання правової допомоги від 03 травня 2022 року, укладений між фізичною особою ОСОБА_5 та адвокатом Бєліком Андрієм Сергійовичем; акт виконаних робіт від 04 серпня 2022 року до договору № 03/05-22 про надання правової допомоги від 03 травня 2022 року з визначенням наданих послуг, їх кількості, та загальної суми у розмірі 15000 грн., та квитанція про оплату  ОСОБА_5  15 000 грн. за договором про надання правової допомоги від 03 травня 2022 року, які отримані адвокатом Бєліком А.С., що узгоджується з його печаткою адвоката на квитанції та що приймається колегією суддів, як належна оплата за виконання умов укладеного договору про надання правової допомоги ОСОБА_5 адвокатом Бєліком А.С. в апеляційній інстанції, враховуючи складність справи.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає доведеним та співмірним із предметом спору та результатом розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 розмір судових витрат у 15 000 грн. у вигляді витрат ОСОБА_5 на професійну правничу допомогу адвокатом Бєліком А.С., які належить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 
керуючись ст.ст. 133,141,367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 січня 2022 року – залишити без змін.        
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.        

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О.Макаров