РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2022 року
м. Рівне

Справа № 570/2060/21
Провадження № 22-ц/4815/177/22

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
               
головуючого судді – Шимківа С.С.,
суддів: –  Ковальчук Н.М., Хилевича С.В.,
секретар судового засідання – Ковальчук Л.В., 

учасники справи: 
позивач –  ОСОБА_1 ,
відповідач –  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2021 року (ухвалене у складі судді Кушнір Н.В.) у справі за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,-

       в с т а н о в и в :

У травні 2021 року  ОСОБА_1  звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.
В обґрунтування позовних вимог покликається на розписку відповідача від 17.01.2019 року, згідно якої ОСОБА_2 взяв у нього борг 22 000 доларів США у та зобов`язувався повернути до 23.01.2019 року. Проте, станом на 07.05.2021 року ОСОБА_2 позики не повернув, що свідчить про існування заборгованості відповідача перед позивачем, яка підлягає стягненню в судовому порядку.
Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 17 січня 2019 року в розмірі 22 000 доларів США, 1 508 доларів США 3% річних, які нараховані на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України та сплачений судовий збір в розмірі 6 516 грн. 53 коп.
Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики – задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 17 січня 2019 року в розмірі 22 000 доларів США, 1 508 доларів США 3% річних та сплачений судовий збір в розмірі 6 491 грн. 54 коп.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції керувався тим, що між сторонами виникли позикові відносини, що підтверджується розпискою, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов`язання повернути ці кошти. Оскільки кошти повернуті не були, суд дійшов до переконання про задоволення позову. 
Не погоджуючись із рішенням місцевого суду,  ОСОБА_2  оскаржив його в апеляційному порядку.
У поданій апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення по справі дійшов помилкового висновку про наявність у нього перед позивачем заборгованості у розмірі 22 000 доларів, оскільки насправді сума боргу становить 5 500 доларів. Також звертає увагу, що позивач не зміг довести в суді факт передачі коштів у сумі, яка визначена в розписці. Позивач працює в Луцькому прикордонному загоні. Додаткових джерел для отримання доходів немає. Переконаний, що за таких обставин, позивач не міг позичити йому спірну суму коштів. Тому, вважає, що позивач не підтвердив своє право вимагати від нього виконання боргового зобов`язання, оскільки із матеріалів справи не вбачається наявність між ним та позивачем правовідносин за договором позики на суму саме 22 000 доларів. Натомість, суд першої інстанції ухвалюючи рішення, не виявив справжню правову природу укладеного договору, не з`ясував, якої саме країни валюта (долар) бралася в борг (американська, канадська чи австралійська), не з`ясував дійсну суму заборгованості перед позивачем, не звернув увагу на те, що дата отримання коштів зазначена в розписці не відповідає дійсності. 
З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а рішення місцевого суду - без змін.
Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників процесу, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що 17 січня 2019 року між  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, за умовами якого позивач надав відповідачу грошові кошти в розмірі 22 000 США на строк до 23 січня 2019 року, що підтверджується відповідною розпискою, яка власноручно підписана сторонами.
Позивач стверджує, що відповідач взяті на себе зобов`язання за договором позики не виконав, грошові кошти – не повернув.
Оригінал розписки знаходиться у позивача.
Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України). 
Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст.526 ЦК України).
Відповідно до ст.536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст.1046 ЦК України).
На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1057 ЦК України).
Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України).
Частиною 1 ст.1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу.
Згідно із ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Якщо це не вказано, законодавство передбачає, що можна стягнути 3% річних та індекс інфляції. 
Приписи ст.625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов`язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 
Нарахування 3 % річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.
Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, провадження №14-465цс18.
Дослідивши боргову розписку, оцінивши її зміст, установивши, що оригінал розписки знаходиться в позивача, доказів неправомірного володіння ним розпискою відповідач суду не надав й не спростував, що сума заборгованості є іншою, ніж зазначена у розписці, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.
Натомість відповідач не заперечує факту написання ним розписки або її написання проти справжньої його волі внаслідок застосування до нього фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи.
Оспорення відповідачем розписки в судовому порядку не свідчить про неможливість розгляду та прийняття рішення у даній справі, оскільки сама по собі взаємопов`язаність двох справ не є безумовною підставою для зупинення провадження у справі.
Крім того, колегія суддів акцентує увагу, що позов відповідача про визнання недійсним договору позики був поданий після ухвалення судом першої інстанції рішення у даній справі.
Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими та фактично були предметом розгляду у суді першої інстанції, спростовуються встановленими судом обставинами справи і по своїй суті зводяться до незгоди скаржника із висновками суду.
Підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає, оскільки ці доводи правильності зробленого судом першої інстанції висновку не спростовують.
Керуючись ст.ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, Рівненський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 24 вересня 2021 року - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне судове рішення не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий-суддя                                         Шимків С.С.
Судді:                                                                          Ковальчук Н.М. 
                Хилевич С.В.