Постанова
Іменем  України 
10 червня 2022 року
м. Київ
справа № 332/752/20
провадження № 61-3332св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Запорізька міська рада,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за  касаційною скаргою ОСОБА_1  на рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 12 листопада 2020 року в  складі судді Яцуна  О. С. та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 січня 2021 року в складі колегії суддів: Дашковської А. В., Кримської О. М., Кочеткової І. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У березні 2020 року   ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Запорізької міської ради та просила визнати за нею право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона разом зі своєю родиною постійно проживає в квартирі АДРЕСА_1 .
У квартиру вона вселилась зі згоди наймача ОСОБА_2 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, у зв`язку з чим вона позбавлена можливості зареєструватися за місцем свого проживання. Іншого житла вона не має.
Посилаючись на те, що з часу вселення і до теперішнього часу (майже п`ять років) вона постійно проживає і користується житловим приміщенням як член сім`ї (донька дружини квартиронаймача), бере участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг, з ОСОБА_2 вони мали спільний бюджет, вели господарство, просила позов задовольнити.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Заводського районного суду міста Запоріжжя від 12 листопада 2020  року, залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 26 січня 2021 року, у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки позивач не надала належних, допустимих та достатніх доказів того, що вселилася в спірну квартиру в установленому законом порядку як член сім`ї наймача, за згодою останнього, на постійне місце проживання, вела з ним спільне господарство, приймала участь в утриманні квартири.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з  касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 12 листопада 2020  року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 січня 2021 року і  передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
Підставою касаційного оскарження судових рішень зазначила необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року в справі № 6-60цс12 та застосованого апеляційним судом в  оскаржуваному судовому рішенні; відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
Касаційна скарга мотивована, зокрема, тим, що суди неповно з`ясували обставини справи, не надали належної оцінки доказам у справі, не врахували, що  тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі, а тому помилково відмовили в позові.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
13 травня 2021 року справа № 332/752/20 надійшла до Верховного Суду.
Запорізька міська рада надіслала відзив на  касаційну скаргу, у якому просить залишити її без задоволення.
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та  вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини, встановлені судами
Суди встановили, що 18 вересня 2012 року виконавчим комітетом Запорізької міської ради ОСОБА_2 видано ордер № 639 на житлове приміщення серії № М, згідно з яким надано право зайняття однокімнатної квартири   АДРЕСА_1 , на сім`ю з однієї особи.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 помер.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і  несуть усі обов`язки, що випливають з  договору найму жилого приміщення. До  членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Згідно зі статтею 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.
У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи мають вони зареєстроване місце проживання у цьому жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони  з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи  не  обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що  проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 11  липня 2012 року в справі № 6-60цс12 і підстав для відступлення від цієї правової позиції немає.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і  на  які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Звернувшись з цим позовом до суду, ОСОБА_1 посилалась на те, що є членом сім`ї наймача ОСОБА_2 , вселилась в спірну квартиру з його згоди, вела з ним спільне господарство, квартира є її постійним місцем проживання.
На підтвердження позовних вимог надала суду, зокрема, копії квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг за грудень 2019 року - лютий 2020 року, тобто більш ніж через рік після смерті ОСОБА_2 .  
Дослідивши надані позивачем докази, суди вважали, що такі не підтверджують правомірність вселення позивача до спірної квартири та ведення спільного господарства з наймачем квартири за його життя, починаючи з  2013 року. Інших належних та  допустимих доказів на підтвердження таких обставин позивач не  надала.
Письмова згода ОСОБА_2 на вселення ОСОБА_1 до спірної квартири в  матеріалах справи відсутня.
Таким чином, установивши, що  ОСОБА_1  не надала належних та допустимих доказів вселення до спірної квартири за згодою наймача на умовах постійного проживання однією сім`єю з ним, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, обґрунтовано вважав, що позивач не довела факт набуття нею права на  користування спірною квартирою, у зв`язку з чим правильно відмовив у  задоволенні позову.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскількифактично зводяться до незгоди заявника з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що  були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстав для їх  скасування немає.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції без змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Заводського районного суду міста Запоріжжя від 12 листопада 2020 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 26 січня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов
                                                                                                            А. Ю. Зайцев
                                                                                                            Є. В. Коротенко