Справа № 159/21/22 	Головуючий у 1 інстанції: Денисюк Т. В. 	
Провадження № 22-ц/802/559/22  Категорія: 76 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
14 червня 2022 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Бовчалюк З. А., Осіпука В. В.,
за участю: 
секретаря судового засідання – Губарик К. А.,
представника відповідача - Гуменюк І. П., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та зобов"язання виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2022 року,
                                       В С Т А Н О В И В:
У січні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, мотивуючи вимоги тим, що він працює на посаді помічника машиніста тепловоза у виробничому структурному підрозділі «Локомотивне депо Ковель», яке входить до складу регіональної філії «Львівська залізниця» та відповідно за структурою - до акціонерного товариства «Українська залізниця». Наказом керівника виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Ковель» від 08.12.2021 №455 він відсторонений від роботи з 09.12.2021 без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення від COVID-19.
Позивач вказує, що вважає такі дії відповідача незаконними, покликаючись на те, що щеплення від респіраторної хвороби COVID-19 за змістом статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» не є обов`язковим, оскільки воно не включено до календаря обов`язкових щеплень. Впровадження інших обов`язкових щеплень можливе лише у порядку, визначеному законом. Відповідний закон законодавчим органом не прийнятий, порядок відсторонення спеціальним законом не врегульований.  Таким чином, на думку позивача, відсторонення працівників у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень від інфекційних хвороб, до яких віднесено Законом дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз, відбувається тільки у порядку, встановленому законом, а не підзаконним актом.
Крім того, вказує, що у зв`язку з виданням відповідачем оспорюваного наказу його позбавлено права на працю, а тому з огляду на зазначене такий наказ є незаконним, тому просив суд скасувати наказ про відсторонення від роботи, поновити його на роботі та зобов"язати виплатити заробіток за час незаконного відсторонення.
Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2022 року позов задоволено частково.
Скасовано наказ начальника виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» акціонерного товариства «Українська залізниця» від 08.12.2021 №455 про відсторонення ОСОБА_1 від роботи.
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час незаконного відсторонення з 09.12.2021 по 01.03.2022 в розмірі 41 149 гривень 35 копійок, з яких відрахувати податки й інші обов`язкові платежі. 
Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 992 гривні 40 копійок.
Допущено негайне виконання судового рішення в частині стягнення усієї суми середнього заробітку.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, АТ «Українська залізниця» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду і ухвалити нове - про відмову в задоволенні позовних вимог.
Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам ч. 1, 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статті 46 КЗпП України. На думку апелянта, ОСОБА_1 в позовній заяві не вказав жодної обставини, яка б свідчила про те, що він з`явився для проведення щеплення, однак, за результатами медичного огляду, що передує щепленню, відмовився від нього чи у нього були виявлені протипоказання до щеплення. Також позивачем не надано докази щодо наявності у нього абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень згідно з наказом МОЗ №2153. Відсутні і докази про здійснення щеплення позивачем, тобто доводиться його ухилення від такого щеплення. Вважає, що відсторонення позивача відбулось на законних підставах.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.
Ухвалою Волинського апеляційного суду від 08 червня 2022 року справу призначено до розгляду в режимі відеоконференції.
В судовому засіданні представник відповідача АТ «Українська залізниця» Гуменюк І. П. апеляційну скаргу підтримала просила суд її задовольнити у повному обсязі.
Позивач в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, про що в матеріалах справи є відповідний підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення позивачу.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши доповідача, пояснення представника відповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити з наступних підстав.
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанцій не відповідає.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги позивача є правомірними. Суд вважав, що обов`язковість профілактичного щеплення від COVID-19 для працівників даного підприємства введена Наказом Міністерства охорони здоров`я від 01.11.2021 №2393, який набув чинності 09.12.2021, отже, лише з дати набрання Наказом МОЗ №2393 чинності у позивача виник обов`язок упродовж розумного строку пройти медичний огляд і отримати профілактичне щеплення чи надати документи про протипоказання. Суд вважав, що відповідач 08.12.2021 прийняв рішення про відсторонення позивача від роботи з 09.12.2021, тобто ще до виникнення в останнього відповідного обов`язку. Також вказав, що відсутність у позивача на час звернення до суду документів про вакцинацію не легалізує оспорюваний наказ, який фактично є передчасним. Суд звернув увагу на те, що законодавство при регулюванні питання обов`язкового щеплення від COVID-19 не виключає працю невакцинованих працівників, оскільки передбачає можливість виконання роботи працівником, який має протипоказання до вакцинації. Тому висновки відповідача про обов`язок керівників структурних підрозділів АТ «Українська залізниця» відсторонити від роботи саме з 09.12.2021 року усіх працівників, які не мають щеплення або довідки про протипоказання, є помилковими.
Проте з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не може погодитись.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до копії трудової книжки серії НОМЕР_1 позивач ОСОБА_1 працює помічником машиніста тепловоза виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Ковель» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця».
29.11.2021 відповідач вручив позивачу повідомлення про те, що працівники АТ «Українська залізниця», як об`єкта державної власності, що має стратегічне значення для економіки і безпеки держави, підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19.
У попередженні наведені відповідні нормативні акти, список пунктів щеплення, роз`яснено, що відмова або ухилення від профілактичного щеплення може бути підставою для відсторонення від роботи з 09.12.2021, вказано на необхідність пред`явити безпосередньо керівнику не пізніше 08.12.2021 документи, які підтверджують вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами або висновок лікаря щодо наявності протипоказання.
Згідно з відзивом на позов та наданих документів до нього роботодавцем надано працівникам лист-ознайомлення під особистий підпис про необхідність до 08.12.2021 року отримання щеплення від короновірусу затвердженою МОЗ України вакциною та відсторонення від роботи без збереження заробітної плати у разі неотримання зазначеного щеплення або ненадання оригіналу довідки щодо наявності протипоказань до вакцинації. Позивач зазначеного не виконав (а.с.41-53).
Наказом начальника виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Ковель» від 08.12.2021 №455 прийнято рішення відсторонити ОСОБА_1 від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати.
Статтею 46 КЗпП України встановлено, що відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
Тобто, зазначена норма передбачає можливість відсторонення працівників від роботи у випадках, прямо передбачених законодавством.
Відповідно до п. а, б статті 10 Закону України «Основ законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, а зокрема: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення.
Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» № 1645-ІІІ від 06.04.2000 та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» № 4004-ХІІ від 24.02.1994 в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору.
Відповідно до частини 2 статті 12 Закону № 1645-ІІІ працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт.
Наказом МОЗ від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік N 2153). Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1) центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2) місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; 4) закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 5) підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 6) установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 7) підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2015 № 83.
За вищевказаним Переліком АТ «Українська залізниця» є одним із об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави в транспортній сфері.
Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку N 2153 медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в МЮ України 10.10.2011 за N 1161/19899 (у редакції наказу МОЗ від 11.10.2019 № 2070).
В матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_1 має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинування.
ОСОБА_1 заздалегідь - 29.11.2021 було повідомлено про необхідність виконання відповідних вимог, а саме пред`явлення безпосередньому керівнику не пізніше 08 грудня 2021 року документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень, виданого закладом охорони здоров`я. Отже, в нього було достатньо часу і можливостей для виконання відповідних вимог з тим, щоб бути допущеним до роботи.
Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ України N 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, й зареєструвало відповідний наказ.
Пунктом 41-6 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (згідно постанови КМ N 1096 від 20.10.2021) керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити:
- контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена Переліком N 2153;
- відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена Переліком N 2153 та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідно до статті 46 КЗпП України, частини другої статі 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 
- взяти до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 КЗпП України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома осіб, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Отже, колегія суддів вважає, що начальник виробничого підрозділу Виробничий структурного підрозділу «Локомотивне ДЕПО Ковель» АТ «Укрзалізниця», на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх працівників, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення ОСОБА_1 .
При цьому колегія суддів бере до уваги, що бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки статтею 44-3 КпАП України визначено, що за порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності.
Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання.
Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правилом такому працівникові заробітна плата не виплачується.
Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19.
Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 761/12073/18 висловив правову позицію про те, що відсторонення працівника від роботи - це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від роботи можливе лише у випадках, що передбачені законодавством. Про це оголошується наказом або розпорядженням керівника підприємства, установи чи організації, і про це працівник повинен бути повідомлений. Термін відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили.
Як свідчить зміст оспорюваного наказу, у ньому зазначено посилання на нормативне обгрунтування і строк відсторонення - до моменту усунення причин відсторонення.
Відповідач, видавши оспорюваний наказ, застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено законодавством та відповідно до вимог п. 41-6 постанови КМУ N 1236 (в оновленій редакції).
Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (статті 2 КЗпП України).
В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. Навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому в разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати.
У рішенні від 15 березня 2012 року у справі «Соломахін проти України» (заява N 24429/03) ЄСПЛ сформулював правовий висновок, що обов`язкове щеплення як примусовий медичний захід є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції право на повагу до приватного життя особи, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Порушення фізичної недоторканності заявника можна вважати виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я населення та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання.
Для визначення законності таких втручань ЄСПЛ вказує на те, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті, тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві».
Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні (п. 266) у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява N 47621/13), наголосив таке: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним для заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], N 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням)».
ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень.
В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб».
Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8».
А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи (п. 285): «… Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу.
В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом.
Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань».
З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини.
Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті є захисними, а не каральними за своїм характером.
У постанові від 17 квітня 2019 року у справі № 682/1692/17 Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я заінтересованих осіб є виправданою. Тобто, в цьому питанні принцип важливості суспільних інтересів превалює над особистими правами, однак лише тоді, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто є виправданим.
У постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19 Верховний Суд зазначив, що інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні безпеки життя і здоров`я її громадян.
Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві.
Крім того, нормою статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я.
Зазначені вище норми не враховано судом першої інстанції під час вирішення спору, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового - про відмову в задоволенні позовних вимог.
Зважаючи на викладене, позовні вимоги про визнання незаконним та скасування наказу № 455 від 08.12.2021 "Про відсторонення від роботи" щодо ОСОБА_1 задоволенню не підлягають, а виходячи з цього, задоволенню не підлягають і вимоги про стягнення заробітної плати за час відсторонення.
Невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального права відповідно до частин 1, 3 статті 376 ЦПК України є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення судом апеляційної інстанції нового рішення по суті позовних вимог.
Згідно з частинами 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
При поданні апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апелянтом - АТ «Українська залізниця» сплачено судовий збір в сумі 2977,20 грн, тому з урахуванням наведених вимог, їх слід стягнути з позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства "Українська залізниця" задовольнити.
Рішення Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 17 березня 2022 року в даній справі скасувати і ухвалити нове судове рішення.
У позові ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Українська залізниця" про визнання незаконним і скасування наказу про відсторонення від роботи та зобов"язання виплатити заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 в користь Акціонерного товариства "Українська залізниця" понесені ним судові витрати на сплату судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 2977 (дві тисячі дев`ятсот сімдесят сім) гривень 20 копійок.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий – суддя 

Судді