справа № 357/3382/21                    
головуючий у суді І інстанції Бебешко М.М.
провадження № 22-ц/824/3360/2022
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
16  травня 2022року                                                                                  м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді: Мостової Г.І., 
суддів: Березовенко Р.В., Сушко Л.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою 
ОСОБА_1 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2021 року
у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Українська страхова група» до ОСОБА_1 про стягнення виплаченого страхового відшкодування, -
в с т а н о в и в:
У березні 2021 року ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулося до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування у порядку регресу у розмірі 10 279 грн 37 коп.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 12 грудня 2018 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_1 , під керуванням громадянина ОСОБА_1 . 
На момент спричинення матеріальної шкоди діяв договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальної власників наземних транспортних засобів від 07 листопада 2018 року № АМ6884501, укладений між ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та власником транспортного засобу «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_1 . 
Відповідно до постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2019 року у справі № 357/2982/19, доведено факт вчинення ОСОБА_1 адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124, 122-4 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків накладення адміністративного стягнення. 
Постановою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2019 року постанову Білоцерківського міськрайонного суду Київської області залишено без змін. Тому вина відповідача у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, а також факт залишення відповідачем місця дорожньо-транспортної пригоди є встановленими та підтвердженими. 13 грудня 2018 року до позивача звернувся власник пошкодженого автомобіля марки «Seat», державний номерний знак НОМЕР_2 , із заявою про виплату страхового відшкодування. Заява була розглянута та позивач виплатив заявнику страхове відшкодування у розмірі 10 279 грн 37 коп.
 
Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2021 року задоволено позов ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група».
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» суму сплаченого страхового відшкодування у розмірі 10 279 грн 37 коп.
Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору у розмірі 2 270 грн.
Указане рішення мотивоване тим, що звільнення від відповідальності у зв`язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення не є реабілітуючою підставою, тобто не є обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи у вчиненні адміністративного правопорушення. На момент дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність власника транспортного заслабу відповідача була застрахована у позивача, який виплатив власнику пошкодженого транспортного засобу страхове відшкодування у розмірі 10 279 грн 37 коп.
 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв`язку з його незаконністю та необґрунтованістю.
Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2019 року у справі № 357/2982/19 вина  ОСОБА_1 у вчиненні адміністративних правопорушень, передбачених статтями 124, 122-4 КУпАП не встановлювалася. Пункт 7 частини 1 статті 247 КУпАП не містить положень про наявність у суду повноважень щодо встановлення обставин вчинення адміністративного правопорушення, наявності вини особи у його вчиненні у разі закриття провадження про адміністративне правопорушення.
У протоколі, складеному відносно  ОСОБА_1 , зазначено, що він керував автомобілем марки «Toyota», державний номерний знак НОМЕР_1 , не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем марки «Seat», державний номерний знак НОМЕР_2 . 
Однак, на думку апелянта, перелічені у схемі ДТП механічні пошкодження автомобіля марки «Seat» (деформація заднього лівого крила, задньої двері, передньої лівої двері та переднього лівого крила), не могли виникнути у результаті ДТП, оскільки ці пошкодження знаходяться на лівій стороні автомобіля, а не задній. Судом першої інстанції не надано оцінки схемі ДТП.
Позивачем не підтверджено належними та достатніми доказами розмір матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля, а документи, додані до позову є відомчими.
 
Від позивача ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому він просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відзив обґрунтований тим, що позивач за заявою про виплату страхового відшкодування власника пошкодженого транспортного засобу на підставі акта огляду транспортного засобу, ремонтної калькуляції, протоколу-узгодження про розмір страхового відшкодування, страхового акта та розрахунку суми страхового відшкодування до нього, виплатив заявнику страхове відшкодування у розмірі 10 279 грн 37 коп.  
Закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною.
 
За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, ця справа є справою незначної складності, відноситься до категорії справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи, а тому справа розглядається судом апеляційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
 
Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла таких висновків.
Судом встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що 07 листопада 2018 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська Страхова група» та ОСОБА_1 укладений договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АМ/6884501), яким було застраховано цивільну відповідальність володільця забезпеченого транспортного засобу «Toyota Land Cruiser Prado», номерний НОМЕР_3 . Період страхування з 08 листопада 2018 року по 07 листопада 2019 року.
 
Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2019 року справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за статтями 124, 122-4 КУпАП закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.
Відповідно до указаної постанови 12 грудня 2018 року о 12 год 29 хв. на Кільцевій дорозі у місті Києві ОСОБА_1 ,керуючи автомобілем марки «Toyota», номерний НОМЕР_3 , не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечної дистанції та допустив зіткнення з автомобілем марки «Seat», номерний знак НОМЕР_4 , чим порушив пункти 2.3.б, 13.1 Правил дорожнього руху, за що відповідальність передбачена статтею 124 КУпАП.
Крім того, 12 грудня 2018 року о 12 год. 29 хв. на Кільцевій дорозі в місті Києві ОСОБА_1 керував автомобілем марки «Toyota», номерний НОМЕР_3 , будучи причетним до ДТП, залишив місце пригоди, чим порушив пункт 2.10.а Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена статтею 122-4 КУпАП.
Указана постанова набрала законної сили 15 квітня 2019 року.
 
13 грудня 2018 року до ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» від ОСОБА_2 надійшла заява про виплату відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої було завдано шкоду транспортному засобу марки «SeatCondoba».
26 грудня 2019 року ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснила розрахунок суми страхового відшкодування у розмірі 10 279 грн 37 коп.
17 грудня 2018 року ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» та ОСОБА_2 підписаний протокол-узгодження про розмір страхового відшкодування у сумі10 279 грн 37 коп.
На підставі вказаних розрахунків та протоколу-узгодження ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснено перерахування коштів на рахунок потерпілого ОСОБА_2 , що підтверджується платіжним дорученням від 27 грудня 2019 року № 31771 на суму 10 279 грн 37 коп.
 
Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно до статті 38.1.1 пункт в Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду якщо він після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.
Таким чином, страховик (ПрАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»), після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, ОСОБА_1 оскільки  останній після дорожньо-транспортної пригоди за його участю самовільно залишив місце пригоди.
Сума страхового відшкодування підлягає стягненню з особи, відповідальної за завдані збитки, відповідно до правил статті 993 ЦК України. 
Постановою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2019 року справу про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за статтями 124, 122-4 КУпАП закрито на підставі пункту 7 частини 1 статті 247 КУпАП, у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 КУпАП.
Указаною постановою не встановлено, що ОСОБА_1 порушив пункти 2.3 б, 13.1, 2.10 а ПДР, та що в його діях вбачається склад адміністративних правопорушень, передбачених статтями 122-4, 124 КУпАП.
Однак, у постановах Верховного Суду від 07 лютого 2018 року в справі № 910/18319/16; від 16 квітня 2019 року в справі № 927/623/18 зазначено про те, що тлумачення статті 1188 ЦК України свідчить про те, що її застосування можливе лише у випадку наявності вини особи у вчиненні правопорушення, адже у разі відсутності вини особи в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди провадження у справі підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП - через відсутність події і складу адміністративного правопорушення, відтак така обставина як закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП, не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.
У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі № 641/2795/16-ц (провадження № 61-20728св19) зазначено, що не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо.
Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що відсутність притягнення  ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за статтею 124 КУпАП свідчить про недоведеність його вини у завданні шкоди, оскільки закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення з підстав закінчення строків, передбачених статтею 38 КУпАП, можливе за умови встановлення факту вчинення особою протиправної дії чи бездіяльності, що підпадають під визначені законом ознаки адміністративного правопорушення; закриття адміністративного провадження не є реабілітуючою обставиною, яка спростовує факт наявності вини особи в скоєнні ДТП.
Крім того, не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що позивачем не підтверджено належними та достатніми доказами розмір матеріальної шкоди, завданої власнику автомобіля, з огляду на таке.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.
Згідно зі статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Відповідно до статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) дійшов висновку, що визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).
Судом першої інстанції правильно встановлено, що розмір матеріальних збитків, заподіяних потерпілому від адміністративного правопорушення підтверджуються актом огляду транспортного засобу № ДКЦВ-16859 від 13 грудня 2018 року, ремонтною калькуляцією № ДКЦВ-16859 від 17 грудня 2018 року, протоколом-узгодження про розмір страхового відшкодування від 17 грудня 2018 року, складеного за підписом страховика - позивача у цій справі та потерпілої особи, страховим актом № ДКЦВ-16859 від 26 грудня 2019 року, розрахунком суми страхового відшкодування від 26 грудня 2019 року.
Платіжним дорученням № 31771 від 27 грудня 2019 року, позивачем у справі виплачено потерпілому від адміністративного правопорушення ОСОБА_2 у розмірі 10 279 грн 37 коп. 
Таким чином позивачем доведений факт заподіяння шкоди та її розмір, а відповідачем такі обставини не спростовані.
Також не є переконливими доводи апеляційної скарги про те, що перелічені у схемі ДТП механічні пошкодження автомобіля марки «Seat», які знаходяться на лівій стороні автомобіля, а не задній, не могли виникнути у результаті ДТП, оскільки пунктом 13.1 ПДР (який зазначений протоколі як пункт, який порушений ОСОБА_1 ) передбачено обов`язок водія дотримуватися як безпечної дистанції, так і безпечного інтервалу.
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2021 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.
 
Щодо судових витрат.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 жовтня 2021 року відкрито апеляційне провадження у справі та відстрочено  ОСОБА_1 сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.
Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги підлягає до стягнення із  ОСОБА_1 на користь держави у розмірі 3 405 грн.
Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд -
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 серпня 2021 року залишити без змін.
Стягнути із      ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_5 , місце реєстрації/проживання: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі  3 405 грн за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених  пунктом  2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

 

Головуючий                                                                                    Г.І. Мостова
 
Судді                                                                                                    Р.В. Березовенко
 
                                                                                                    Л.П. Сушко