Дата документу 21.06.2022 Справа № 336/10920/21

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №336/10920/21        Головуючий у 1 інстанції: Галущенко Ю.А.
Провадження № 22-ц/807/1485/22        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Кухаря С.В.,
       Крилової О.В.
при секретарі: Бєловій А.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2022 року про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,–

В С Т А Н О В И Л А:        

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що постановою слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Дьомкіної О.С. від 24.07.2018 р. відмовлено у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 42018080000000255 від 11.07.2018 р.
Вказана постанова слідчого від 24.07.2018 р. була оскаржена позивачем в судовому порядку та ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.08.2018 р. в частині про відмову у визнанні потерпілим ОСОБА_1 ,зобов`язано слідчого виконати вимоги ч.2 ст.55 КПК України щодо ОСОБА_1 .
Позивач вважає,що неправомірними діями слідчого йому завдано моральну шкоду, а також майнову шкоду,пов`язану із зверненням за правовою допомогою,витрачанням коштів на копіювання документів та поштові відправлення.
На підставі зазначеного,позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України на його користь за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання суми 1 900 грн на відшкодування матеріальної шкоди, 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди, 2 311 грн 56 коп судових витрат.
Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2022 року закрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Не погоджуючись із вищезазначеною ухвалою, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу. В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що посилання суду першої інстанції на набрання законної сили рішенням по справі № 336/5519/18 з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих підстав, що є тотожними справі № 336/10920/21, не відповідає дійсності Так, справа № 336/5519/18 розглядалася щодо скасування постанови слідчого ПЗО Дьомкіної О.С. про відмову визнання ОСОБА_1 потерпілим по справі № 42018080000000255 від 11.07.2018 року. Але суть спору у справі № 336/10920/21 полягає у стягненні моральної та майнової шкоди стосовно внесення завідомо недостовірних відомостей у постанову слідчого. На підставі зазначеного апелянт вважає, що предмет та підстави спору у даних справах різні.
Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі посилається на те, що судом першої інстанції безпідставно прийнято відзиви Державної казначейської служби України та Запорізької обласної прокуратури, оскільки вони подані з пропуском строку, встановленого в ухвалі Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05 січня 2022 року, що є підставою для залишення відзиву без розгляду. Крім того, ОСОБА_1 було направлено до суду першої інстанції відповідь на відзив, проте в ухвалі про закриття провадження будь-які відомості про вказане відсутні, що свідчить про те, що скаржник не був почутий судом. 
З огляду на наведені обставини, ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просив: рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя №336/10920/21 скасувати і прийняти нове рішення про задоволення позову, або повернути до суду першої інстанції для розгляду по суті іншим складом суду; вирішити питання стосовно судових витрат.
У відзиві на апеляційну скаргу Запорізька обласна прокуратура не погодилася із доводами апелянта, посилаючись на існування судового рішення у справі № 336/5519/18, яке набрало законної сили, між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих саме підстав. На підставі зазначеного, просили залишити апеляційну скаргу без задоволення, увалу суду – без змін.
У судовому засіданні представник Запорізької обласної прокуратури Галагуз М.О. заперечив проти доводів, викладених у апеляційній скарзі, просив відмовити у її задоволенні з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу.
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, своїх представників не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися відповідно до вимог чинного законодавства, клопотання про відкладення розгляду справи до апеляційного суду не надходили.
Згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а тому колегією суддів вирішено розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.
Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що у вересні 2018 року ОСОБА_1 вже звертався до суду з приводу спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав,пред`явивши позов до прокуратури Запорізької області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Позовні вимоги були мотивовані та обґрунтовані з посиланням на те, що внаслідок винесення слідчим в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Дьомкіною О.С. незаконної,на думку ОСОБА_1 ,постанови від 24.07.2018 р. про відмову у задоволенні клопотання про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 42018080000000255 від 11.07.2018 р.,яку скасовано ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.08.2018 р., йому завдано моральну та матеріальну шкоду.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2019 р. у справі 336/5519/18 позов ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з Державної казначейської служби України шляхом безспірного списання з казначейського рахунку Державної казначейської служби України на користь ОСОБА_1 1000 грн на відшкодування моральної шкоди, у задоволенні решти вимог відмовлено.
Постановою Запорізького апеляційного суду від 08.05.2019 р.рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2019 р. у справі № 336/5519/18 залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 11.09.2019 р. скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2019 р. у справі № 336/5519/18 та постанову Запорізького апеляційного суду від 08.05.2019 р. в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,у задоволенні цих вимог-відмовлено.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із наявності рішення суду у справі № 336/5519/18, що набрало законної сили, з приводу спору між тими самими сторонами,про той самий предмет і з тих самих підстав ,що є тотожними даній справі № 336/10920/21.
Такі висновки суду першої інстанції є обґрунтованими і відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З матеріалів цієї справи, а також із змісту судових рішень у справі № 336/5519/18 слідує, що предмети спору у цих справах є тотожними – моральна та майнова шкода у зв`язку із постановою слідчого Прокуратури Запорізької області про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим по справі № 42018080000000255 від 11.07.2018 року.
Позовні вимоги обґрунтовуються в усіх випадках на підставі ст. ст. 23, 1173, 1174 ЦК України, а також тим, що ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 30.08.2018 р., вищевказану постанову про закриття кримінального провадження № 42018080000000255 від 11.07.2018 р. скасовано.
Суб`єктний склад учасників у цій справі № 336/10920/21 є аналогічним та відповідає сторонам, які брали участь у справі № 336/5519/18.
Процесуальне законодавство містить імперативний припис, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду із спору між тими самим сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (ч. 2 ст. 256 ЦПК України).
Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони. підстави та предмет спору, тобто, коли позови збігаються за складом учасників процесу, матеріально-правовими вимогами й обставинами, що обґрунтовують звернення до суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «предмет позову – це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову – це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».
Тобто, зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову – це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.
Отже, в силу принципу res judicata відшукання стороною, яка повністю або частково програла судовий спір, нового доказу після набуття рішенням законної сили, не повинне тягнути перегляд такого рішення.
Частиною 5 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до статті 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
Тобто, підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.
Зазначене узгоджується із висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19).
Враховуюче зазначене, суд першої інстанції, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини у їх сукупності, дійшов обґрунтованого та вірного висновку про наявність підстав для закриття провадження у справі з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.255 ЦК України. 
Доводи апеляційної скарги про те, що обставини у справах № 336/10920/21, № 336/5519/18. не є тотожними та не мають відношення до позову у цій справ, є неспроможними, оскільки спростовуються фактичними обставинами справи, зокрема наявною у справі копією постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.09.2019 р. у справі № 336/5519/18 (а.с.47–55).
Зокрема, судом у справі № 336/5519/18 встановлено, що «позовна заява мотивована тим, що постановою слідчого в особливо важливих справах слідчого відділу прокуратури Запорізької області Дьомкіною О.С. від 24 липня 2018 року відмовлено у визнанні його потерпілим у кримінальному провадженні № 42018080000000255 від 11.07.2018 року».
Додані до справи копії судових рішень, що набрали законної сили, містяться в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, та у відповідності до ст.18 ЦПК України вони є обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян. Відсутність підпису судді на копії судового рішення не скасовує його обов`язковість і преюдицію. 
Преюдиційні факти – це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно.
Указане узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду від 19.12.2019 р. у справі № 520/11429/17.
Запорізькому апеляційному суду ОСОБА_1 було надано клопотання (вх. № 1993 від 15.06.2022 р.) із посиланням на судові рішення, якими задоволено його позовні вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Посилаючись на наведене, зазначив, що оскаржувана ухвала про закриття провадження суперечить статті 56 Конституції України.
Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику суду як джерело права.
Відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні ЄСПЛ, призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення можу забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя ( «Гірвісаарі проти Фінляндії», № 49684/99, п.30, рішення від 27.09.2001 р.).
Дослідивши зазначене клопотання, колегія суддів зазначає, що посилання апелянта на наведені рішення, як на підставу для скасування оскаржуваної ухвали, є необґрунтованими, оскільки у зазначених справах були суттєво відмінні від справи № 336/10920/21 обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм права.
Доводи апеляційної скарги про те, що його позовні вимоги обґрунтовані іншими обставинами, які ще не були предметом судового спору, є неспроможними, оскільки ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм процесуального і матеріального права.
У рішенні Європейського суду з прав людини зазначено, що принцип правової визначеності також встановлює, що жодна сторона не вправі вимагати перегляду остаточного судового рішення, яке набрало чинності, лише задля нового судового розгляду і постановлення нового рішення по суті. Повноваження суду апеляційної інстанції щодо перегляду рішення суду першої інстанції має використовуватися для виправлення судових помилок. Процедура перегляду судових рішень за нововиявленими обставинами сама по собі не суперечить принципу правової визначеності, доки використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя у справі («Желтяков проти України», № 4994/04, п. 42–44, рішення від 09.06.2001 р.).
У преамбулі та статті 6 параграфа 1 Конвенції, у рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдіиг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. 
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17.12.2019 р. у справі №641/1793/17.
На підставі вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів,–

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 04 березня 2022 року у цій справі – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дняїї прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 23 червня 2022 року.

Головуючий:

Судді: