Постанова
Іменем України                                     
06 червня 2022 року
м. Київ
справа № 754/15119/20
провадження № 61-19834св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Акціонерне товариство «Кредобанк»,
треті особи: приватний виконавець Русецький Павло Сергійович, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христина Миколаївна, 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року під головуванням судді Зотько Т. А. та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року у складі колегії суддів: Верланова С. М., Мережко М. В., Савченка С. І. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Кредобанк», треті особи: приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Русецький Павло Сергійович, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Христина Миколаївна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 02 жовтня 2020 року № 2733, вчинений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу          Барбуляк Х. М.
Позовна заява мотивована тим, що 08 серпня 2019 року між АТ «Кредобанк» та                ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 25542/2019, за яким АТ «Кредобанк» надало ОСОБА_1 кредит у сумі 295 920 грн для придбання автомобіля «Fiat Tipo»,   2019 року випуску. 
Того ж дня, 08 серпня 2019 року, між сторонами був укладений договір застави, предметом якого є вказаний вище автомобіль. 
Позивач вказував, що він вчасно сплачував щомісячні платежі за кредитом до квітня 2020 року, однак у зв`язку із встановленням у 2020 року карантинних заходів у нього виникли фінансові труднощі, які вплинули на спроможність вчасно сплачувати платежі. Зазначав, що 08 квітня 2020 року він вперше вчасно не сплатив черговий платіж, передбачений графіком погашення заборгованості. Вказував, що 06 серпня 2020 року він уклав із приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Альфа Страхування» (далі - ПрАТ «СК «Альфа Страхування») договір страхування «КАСКО»                           № 046.0000003.114.9432 автомобіля, з розміром страхового платежу 16 737,50 грн, який поділено на дві частини, що додатково негативно вплинуло на його спроможність в умовах карантину вчасно сплачувати періодичні кредитні платежі.                
Зазначав, що з липня 2020 року він почав регулярно сплачувати кредитні платежі, зменшуючи суму простроченої заборгованості за кредитним договором та на день подання позову до суду ним сплачено 76 000 грн. Однак, 02 листопада 2020 року йому зателефонував приватний виконавець та повідомив, що в межах виконавчого провадження № 63455453 здійснюються виконавчі дії у вигляді арешту та конфіскації майна - автомобіля «Fiat Tipo», 2019 року випуску. 
Вказував, що після ознайомлення із матеріалами виконавчого провадження йому стало відомо, що виконавче провадження було відкрите на підставі виконавчого напису                          № 2733, вчиненого 02 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М. про звернення стягнення на предмет застави (автомобіль), у зв`язку із заборгованістю за кредитним договором у розмірі                         282 019,05 грн.
Вважав, що вчинений приватним нотаріусом виконавчий напис є таким, що не підлягає виконанню з тих підстав, що він не отримав від банку повідомлення про дострокове повернення всієї суми кредитної заборгованості, а приватний нотаріус Барбуляк Х. М. у порушення вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат» не пересвідчилась у безспірності заборгованості та наявності підстав вимагати такої суми заборгованості.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Деснянський районний суд м. Києва рішенням від 13 травня 2021 року позов задовольнив. Визнав таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис від 02 жовтня 2020 року № 2733, вчинений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М. Вирішив питання розподілу судових витрат.
Київський апеляційний суд постановою від 04 листопада 2021 року апеляційну скаргу АТ «Кредобанк» залишив без задоволення, а рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 травня 2021 року без змін. 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції виходив з того, що досудову вимогу про виконання договірних зобов`язань АТ «Кредобанк» направило на адресу боржника ОСОБА_1           06 серпня 2020 року цінним листом з описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення, проте позивач вимогу не отримав, внаслідок чого вона повернулась на адресу банку з відміткою пошти «за закінченням встановленого терміну зберігання». Таким чином, позивач не отримував вимоги про усунення порушення кредитних зобов`язань, а тому на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису заборгованість за кредитним договором не могла вважатися безспірною. 
Приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М. при вчиненні виконавчого напису, у порушення статті 88 Закону України «Про нотаріат», не пересвідчилась у безспірності заборгованості. Також суд зазначив, що позивач повідомляв банк про труднощі у здійсненні платежів у зв`язку з введенням карантинних заходів та частково сплачував кредитну заборгованість, в тому числі, за період з вересня 2019 року по час звернення до суду з даним позовом. За таких обставин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що відповідачем не доведений факт безспірності заборгованості боржника за кредитним договором, на погашення заборгованості за яким було видано оспорюваний виконавчий напис нотаріуса.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У грудні 2021 року представник АТ «Кредобанк» - адвокат Павленко С. В. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Києва               від 13 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року в якій просить оскаржені судові рішення скасувати, а у справі ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Наведені в касаційній скарзі доводи містили підставу, передбачену пунктами 1, 2 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.
Представник заявника вважає, що висновки судів попередніх інстанцій про обов`язковість надання нотаріусу доказів отримання боржником вимоги щодо необхідності сплати заборгованості помилковий, що узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18) та постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня                   2020 року у справі № 10/249-10/19 та від 16 червня 2020 року у справі                                                    № 24/260-23/52-б.
Також вважає, що для правильного вирішення питання щодо обов`язковості надання, при підготовці виконавчого напису про звернення стягнення на заставне майно нотаріусу документів, які підтверджують отримання боржником письмової вимоги щодо сплати заборгованості є необхідність відступлення від правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах: від 12 червня 2019 року у справі № 344/3627/16-ц (провадження № 61-31032св18); від 03 червня 2020 року у справі № 359/8181/18 (провадження № 61-22164св19); від 17 березня 2021 року у справі 361/1488/19 (провадження № 61-6141св20), оскільки вказані висновки зроблені у справах фактичні обставини, правові ситуації та характер спірних правовідносин, відрізняються від даної справи та вказані висновки Верховного Суду не стосуються предмета даної позовної заяви, а саме визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, який вчинений на підставі договору застави рухомого майна.
Додатково представник заявника зазначає, що позивач жодним чином не довів, що на момент вчинення виконавчого напису нотаріуса у нього була відсутня заборгованість за кредитним договором, чи була наявна інша заборгованість відмінна від заборгованості, вказаної у виконавчому написі нотаріуса.
Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2022 року до Верховного Суду представником ОСОБА_1 - адвокатом Царенком Є. П. було надіслано відзив на касаційну скаргу, подану АТ «Кредобанк».
Представник позивача вказує, що аргументи касаційної скарги про наявність підстав для відмови у задоволенні позову не заслуговують на увагу.
Зазначає, що твердження представника відповідача про те, що позивач був належним чином повідомлений про вимогу, проте на її неотримання вплинула виключно його поведінка, не заслуговують на увагу, адже спростовуються матеріалами справи.
Додатково зазначає, що заявлений стягувачем розмір заборгованості не відповідає дійсності. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу із Деснянського районного суду м. Києва.  
18 січня 2022 року цивільна справа № 754/15119/20 надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
08 серпня 2019 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір                      № 25542/2019, за умовами якого АТ «Кредобанк» надало позичальнику кредит у сумі                         295 920 грн для придбання автомобіля марки «Fiat Tipo», 2019 року випуску, зі сплатою 12,49 % річних на строк до 07 серпня 2026 року (а. с.15-20, том 1).
На забезпечення виконання позичальником зобов`язань за вказаним кредитним договором, 29 вересня 2008 року між АТ «Кредобанк» та ОСОБА_1 був укладений договір застави, за умовами якого ОСОБА_1 передав у заставу банку автомобіль марки «Fiat Tipo», 2019 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності.
Згідно з пунктом 5.1 договору застави, право звернення стягнення на предмет застави заставодержатель набуває, зокрема, якщо у момент настання терміну виконання зобов`язань за кредитним договором вони не будуть виконані, а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором термін сум кредиту та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строк суми відсотків, комісій, неустойки (пені, штрафних санкцій); незалежно від настання строку виконання зобов`язань за кредитним договором.
Відповідно до пункту 5.3 договору застави, звернення стягнення на предмет застави здійснюється у судовому порядку - за рішенням суду; у позасудовому порядку - на підставі виконавчого напису нотаріуса.
Згідно з пунктом 4.8 кредитного договору, позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого пунктом 4.7 цього кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, протягом 30 календарних днів з моменту отримання такого повідомлення.
У справі встановлено, що АТ «Кредобанк» 06 серпня 2020 року направило на зареєстровану адресу місця проживання ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 , досудову вимогу № 27-10794402/20 від 05 серпня 2020 року щодо виконання договірних зобов`язань, в якій зазначено, що у зв`язку із несвоєчасним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором                         від 08 серпня 2019 року № 25542/2019, а саме, простроченням щомісячних платежів, станом на 05 серпня 2020 року утворилась заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 282 906,04 грн, а тому у АТ «Кредобанк» виникло право звернення стягнення на предмет застави (а. с. 162-166, том 1).
ОСОБА_1 вказану вимогу банку не отримав, а адресований йому конверт із цією вимогою 28 серпня 2020 року повернувся на адресу відправника - АТ «Кредобанк» з відміткою працівника пошти «за закінченням встановленого терміну зберігання»                            (а. с.168-169, том 1).
08 серпня 2020 року АТ «Кредобанк здійснило реєстрацію звернення стягнення в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, що підтверджується витягом з цього реєстру № 67341225 від 05 серпня 2020 року (а. с. 185, том 1).
02 жовтня 2020 року на підставі заяви АТ «Кредобанк» від 02 жовтня 2020 року за                            № 27-10794402/20 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Барбуляк Х. М. вчинено виконавчий напис, реєстраційний № 2733 щодо звернення стягнення на рухоме майно, а саме, транспортний засіб: марка і модель автотранспорту «Fiat Tipo», 2019 року випуску, об`єм двигуна 1368, № шасі (кузов, рами) НОМЕР_2 , д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 , виданого 07 серпня 2019 року ТСЦ 8047. 
Вище зазначене рухоме майно, на підставі договору застави передано в заставу АТ «Кредобанк». За рахунок коштів, отриманих від реалізації вищевказаного рухомого майна запропоновано задовольнити вимоги АТ «Кредобанк» за період з 08 квітня                     2020 року по 06 вересня 2020 року включно, в тому числі: 277 696,81 грн - неповернута сума кредиту станом на 06 вересня 2020 року; 2 320,24 грн - прострочені відсотки станом на 06 вересня 2020 року; 2 000 грн - плата нотаріусу за вчинення виконавчого напису, що становить загальну суму 282 017,05 грн (а. с. 29, 176, 177, том 1).
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
При цьому відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат» нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.
Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
Згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до частини першої статті 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.
Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченої угоди, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання.
У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження                                      № 14-84цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Безспірність заборгованості - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Можливість звернення стягнення на предмет застави передбачена як загальним Законом України «Про нотаріат», так і спеціальним Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» від 18 листопада 2003 року № 1255-IV (далі - Закон № 1255-IV).
Частинами першою, третьою статті 24 Закону № 1255-IV установлено порядок звернення стягнення на предмет застави. Зокрема, звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.
Обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов`язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет застави.
Така вимога узгоджується з частиною першою статті 27 Закону № 1255-IV, згідно з якою обтяжувач, який має намір звернути стягнення на предмет забезпечувального обтяження в позасудовому порядку, зобов`язаний надіслати боржнику та іншим обтяжувачам, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання. Повідомлення надсилається одночасно з реєстрацією в Реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження.
Суди попередніх інстанцій встановили, що згідно з пунктом 4.8 кредитного договору, позичальник зобов`язаний після отримання повідомлення банку, передбаченого пунктом 4.7 цього кредитного договору, усунути порушення умов кредитного договору, протягом 30 календарних днів з моменту отримання такого повідомлення.
Матеріали справи не містять доказів вручення ОСОБА_1 досудової вимоги                      від 05 серпня 2020 року № 27-10794402/20 щодо виконання договірних зобов`язань, оскільки поштовий конверт із такою вимогою повернувся на адресу банку з відміткою працівника пошти «за закінчення встановленого терміну зберігання», а нотаріус не перевірила наявність доказів належного направлення та отримання вказаної вимоги, що призвело до порушення процедури вчинення виконавчого напису.
Таким чином суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що відсутні належні та допустимі докази фактичного повідомлення відповідачем позивача, як заставодавця, для надання йому можливості усунути порушення за кредитним договором.
Як порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису, так і порушення порядку повідомлення заставодавця про вимогу про усунення порушення є самостійними і достатніми підставами для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Ураховуючи викладене, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про те, що відповідачем належними доказами не підтверджено факт отримання ОСОБА_1 вимоги про усунення порушень за кредитним договором, що є самостійною і достатньою правовою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Наданий АТ «Кредобанк» конверт з відміткою працівника пошти «за закінченням встановленого терміну зберігання» не є доказом отримання вимоги позивачем, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. 
Ураховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком судів попередніх інстанцій про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
Аргументи касаційної скарги стосовно того, що висновки судів попередніх інстанцій про обов`язковість надання нотаріусу доказів отримання боржником вимоги щодо необхідності сплати заборгованості помилкові, що узгоджується із правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (провадження № 11-268заі18) та постановах Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня                   2020 року у справі № 10/249-10/19 та від 16 червня 2020 року у справі                                                    № 24/260-23/52-б колегія суддів відхиляє оскільки у наведених представником заявника справах предмет та підстави позовів були відмінними від предмета та підстав позову у справі, яка переглядається.
Доводи касаційної скарги про необхідність відступлення від правових позицій Верховного Суду, викладених у постановах: від 12 червня 2019 року у справі                                      № 344/3627/16-ц (провадження № 61-31032св18); від 03 червня 2020 року у справі                         № 359/8181/18 (провадження № 61-22164св19); від 17 березня 2021 року у справі 361/1488/19 (провадження № 61-6141св20) з тих підстав, що вказані висновки зроблені у справах фактичні обставини, правові ситуації та характер спірних правовідносин, відрізняються від даної справи та вказані висновки Верховного Суду не стосуються предмета даної позовної заяви, а саме визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, який вчинений на підставі договору застави рухомого майна колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Відступ від правової позиції - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.
Отже, з урахуванням викладеного, відсутні підстави для відступу від вказаних правових позицій, оскільки різниця в обставинах справи, що переглядається та у справах, від правових висновків у якій заявник просить відступити, не є підставою для відступу від правової позиції.
Інші доводи касаційної скарги спростовуються встановленими апеляційними судом фактами і обставинами, а також змістом правильно застосованих до спірних правовідносин норм матеріального закону.
Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ                 від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.
Щодо судових витрат 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 402, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В :
Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Кредобанк» залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 травня 2021 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:	І. В. Литвиненко	
 	 	
 	А. І. Грушицький	
 	 	
 	Є. В. Петров