КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  
                                                                                    
Апеляційне провадження:                                                                         Доповідач - Кулікова С.В.
 № 22-ц/824/1431/2022  

П О С Т А Н О В А
 
І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                          Справа № 752/20742/20
 
11 липня 2022 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                         - Заришняк Г.М.    
                                   -  Рубан С.М.
 
розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» адвоката Бортник Лесі Вікторівни на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року, ухваленого під головуванням судді Хоменко В.С., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, пені та інфляційних збитків,-
 
в с т а н о в и в:
 
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», третя особа: ОСОБА_2 про  відшкодування матеріальної шкоди, пені та інфляційних збитків.
На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 28.10.2017 року на перехресті вулиць Хіміків та Сурікова в м. Черкаси сталась дорожньо-транспортна пригоди за участю автомобіля «Деу Нубіра» д.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , автомобіля «ВАЗ» 2112, д.н. НОМЕР_2 та автомобіля Джилі СК д.н. НОМЕР_3 , внаслідок чого транспортні засоби зазнали пошкоджень.
Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.03.2018 року ОСОБА_2 визнано винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди, а провадження у справі закрито в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
На момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на підставі Полісу АК/6131557 від 13.04.2017 року.
Згідно звіту № 557 від 18.04.2018 року ринкова вартість КТЗ «ВАЗ» 2112, д.н. НОМЕР_2 складає 84 214,00 грн., вартість відновлювального ремонту становить 103 322,02 грн., а відповідно до звіту № А07-13 від 07.07.2020 року вартість пошкодженого автомобіля «ВАЗ» 2112, д.н. НОМЕР_2 становить 4 116,63 грн.
Вказувала про те, що після повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду та подання заяви про отримання страхового відшкодування ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» листом № 3805 від 18.05.2018 року відмовило у виплаті страхового відшкодування, оскільки гр. ОСОБА_3 , як стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів - автомобіля «Деу Нубіра», д.н. НОМЕР_1 , подана заява про розірвання зазначеного договору з 02.10.2017 року.
Позивач, вважає таку відмову неправомірною, оскільки відповідно до інформації МТСБУ станом на 28.10.2017 року поліс № АК/6131557 був чинним і припинив свою дію 14.04.2018 року, що також підтверджується листом МСТБУ № 31-05/12085 від 16.04.2019 року та рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2020 року у справі № 711/8997/19.
Посилаючись на наведене, позивач просила стягнути зі страхової компанії суму страхового відшкодування в розмірі 80 097,37 грн. як різницю між вартістю автомобіля «ВАЗ» 2112, д.н. НОМЕР_2 до та після ДТП, пеню в розмірі 58 210,64 грн. за період з 05.04.2018 року 26.09.2020 року, а також інфляційні збитки на підставі положень ст. 625 ЦК України в розмірі 9 325,54 грн.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Уніка», третя особа: ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, пені та інфляційних збитків - задоволено частково.
Стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування у розмірі 80 097,37 грн., пеню в розмірі 16 714,85 грн., інфляційні втрати в розмірі 8 530,33 грн., а всього - 105 342,55 грн.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» адвокат Бортник Л.В. звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17.03.2021 року та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначала, що договір було достроково припинено, а залишок коштів повернуто страховику шляхом заліку на договір, укладений з ОСОБА_3 щодо іншого транспортного засобу, у зв`язку з чим ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» не мала та не має правових підстав для виплати страхового відшкодування за заявленою подією згідно поліса, що припинив свою дію задовго до дорожньо-транспортної пригоди, про що було надіслано листа учасникам дорожньо-транспортної пригоди листом № 3106 від 23.05.2019 року.
Вказувала на те, що відповідач не погоджується з твердженням суду про те, що у ОСОБА_3 були відсутні підстави для припинення дії договору цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та вважає помилковим посилання суду на п.20-1.2 ст. 20-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки сторони є вільними в укладенні договору та права на його припинення.
Також вважає, що невнесення чи не своєчасне внесення в реєстр МСТБУ відомостей про припинення дії договору, не є доказом того, що такий договір не був розірваний за поданою заявою. При цьому, відповідачем були надані беззаперечні докази такого розірвання та повернення страхового платежу, а також така інформація була внесена відповідачем до Централізованої бази даних МСТБУ.
Крім того, вважає необґрунтованим посилання суду на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 12.06.2020 року, яким нібито встановлено, що посилання ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» на припинення дії договору як на підставу для відмови у виплаті страхового відшкодування.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що позивач є власником транспортного засобу транспортного засобу «ВАЗ» 2112, д.н. НОМЕР_2 .
28.10.2017 року на перехресті вулиць Хіміків та Сурікова в м. Черкаси сталась дорожньо-транспортна пригоди за участю автомобіля «Деу Нубіра» д.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 , автомобіля «ВАЗ» 2112, д.н. НОМЕР_2 та автомобіля Джилі СК д.н. НОМЕР_3 , внаслідок чого транспортні засоби зазнали пошкоджень.
Постановою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.03.2018 року ОСОБА_2 визнано винним у настанні дорожньо-транспортної пригоди, а провадження у справі закрито в зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Автомобіль марки «Деу Нубіра» д.н. НОМЕР_1 (номер кузова НОМЕР_4 ) був забезпеченим транспортним засобом ПрАТ «СК «Уніка» за полісом АК/6131557 від 13.04.2017 року обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за строком дії з 14.04.2017 року до 13.04.2018 року (а.с. 14).
29.06.2017 року ОСОБА_3 відчужив транспортний засіб «Деу Нубіра» (номер кузова НОМЕР_4 ) ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 18).
Позивач зверталась до відповідача з приводу дорожньо-транспортної пригоди та 05.04.2018 року подала заяву про виплату матеріального збитку (а.с. 15).
Листами вих. № 3805 від 18.05.2018 року та вих. № 3106 від 23.05.2019 року ПрАТ «СК «Уніка» відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування (а.с. 10, 11).
Згідно інформації, яка містилась в Єдиній базі Моторно (транспортного) страхового бюро України Поліс № АК/6131557 втратив чинність з 14.04.2018 року, а на момент дорожньо-транспортної пригоди був діючим (а.с. 42-44).
Відповідно до Звіту № 557 про оцінку автомобіля «ВАЗ» 2112, д.н. НОМЕР_2 від 18.04.2018 року, матеріальна шкода, завдана власнику транспортного засобу ВАЗ становить 84 214,00 грн., що складає вартість транспортного засобу до настання дорожньо-транспортної пригоди. Вартість відновлювального ремонту становить 103 322,02 грн. (а.с. 19-29).
Згідно звіту № А07-13 про оцінку автомобіля від 07.07.2020 року, вартість пошкодженого автомобіля ВАЗ-211210, д.н. НОМЕР_2 , складає 4 116,63 грн. (а.с. 30-37).
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з  неправомірності відмови у виплаті страхового відшкодування, тому вимоги позивача щодо виплати на її користь відповідачем страхового відшкодування на виконання договору ОСЦПВ АК/6131557 від 13.04.2017 року, стягнення із відповідача пені та інфляційних втрат є обґрунтованими. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.
Частинами першою і другою статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
За змістом статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників.
У статті 5 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Власники транспортних засобів - це юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління, на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах (пункт 1.6 частини першої статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Забезпечений транспортний засіб - це транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункт 1.7 частини першої статті 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).
Відповідно до п.9.1. ст.9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.
У разі зміни власника, відчуження забезпеченого транспортного власника, договір страхування зберігає чинність до закінчення строку його дії, права та обов`язки страхувальника переходять до особи, яка прийняла такий транспортний засіб у свою власність ( ст. 20-1 Закону № 1961-IV).
Відповідно до ч.22.1 ст.22 вищевказаного Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно з ст.30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП.
Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП.
Отже, виходячи з системного аналізу вказаної статті для визнання автомобіля фізично знищеним згода власника транспортного засобу фактично не потрібна.
У постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі №643/4161/15-ц зроблено висновок, що порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди.
Правилами ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
При безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 526, ч. 2 ст. 625 ЦК України).
Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання, вираженого в національній валюті, та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні майнових витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання.
Згідно зі ст. 992 ЦК України у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом.
За несвоєчасну виплату страхового відшкодування страховик має сплатити на вимогу страхувальника (чи вигодонабувача) пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла за період прострочення, від суми заборгованості за кожен день прострочення.
Згідно ч. 5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.
Виключний перелік підстав для відмови у здійсненні страховиком страхового відшкодування передбачений у статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Такими підставами є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Задовольняючи позов, суд правильно виходив з того, що ПрАТ «СК «Уніка» безпідставно відмовило позивачу у виплаті страхового відшкодування, оскільки до ОСОБА_2 перейшли всі права та обов`язки страхувальника, який прийняв транспортний засіб у свою власність 29.06.2017 року на підставі договору купівлі-продажу. При цьому, суд дійшов обґрунтованого висновку, що договір ОСЦПВ № АК/6131557 на момент дорожньо-транспортної пригоди 28.10.2017 року був діючий, і автомобіль «Деу Нубіра», д.н. НОМЕР_1 був забезпеченим транспортним засобом ПрАТ «СК «Уніка» відповідно до договору ОСЦПВ № АК/6131557 від 13.04.2017 року з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну майну в розмірі 100 000,00 грн.
При цьому суд першої інстанції у відповідності до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ЦК України правильно обрахував та стягнув з ПрАТ «СК «Уніка» на користь ОСОБА_1 страхове відшкодування, інфляційні збитки, пеню, взявши до уваги та належним чином оцінивши надані докази.
Доводи апеляційної скарги про те, що автомобіль не є забезпеченим автомобілем згідно із полісом № АК/6131557 від 13.04.2017 року є безпідставними, оскільки саме цей транспортний засіб зазначений у договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, який у момент дорожньо-транспортної пригоди експлуатувався особою, відповідальність якої була застрахована ПрАТ «СК «Уніка», враховуючи, що до ОСОБА_2 перейшли всі права та обов`язки страхувальника, який прийняв транспортний засіб у свою власність 29.06.2017 року на підставі договору купівлі-продажу.
Посилання відповідача на те, що договір ОСЦПВ № АК/6131557 від 13.04.2017 року на час дорожньо-транспортної пригоди не діяв, адже був достроково припинений ОСОБА_3 , з яким він і був укладений, колегія суддів відхиляє, оскільки станом на 30.09.2017 року у ОСОБА_3 були відсутні правові підстави для припинення дії договору цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АК/6131557, враховуючи, що договір купівлі-продажу автомобіля був укладений 29.06.2017 року.
Таким чином доводи скарги про порушення судом норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
Інші доводи апеляційної скарги були предметом розгляду судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судового рішення не впливають, а зводяться до незгоди апелянта із висновками суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Із урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам заявника, викладеними у відзиві на позов, яким судом першої інстанції надана належна оцінка, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,  доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до ст.375 ЦПК України  є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, суд, -
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» адвоката Бортник Лесі Вікторівни залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Головуючий:                                         Судді: