УХВАЛА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
26 травня 2022 року
м. Київ
 
справа № 438/1372/21
провадження № 61-4114ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Русинчука М. М., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , підписаною адвокатом Авдєєнком Віталієм Вікторовичем, на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 27 серпня 2021 року та на постанову Львівського апеляційного суду від                        14 березня 2022 року про забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Майхер Олена Любомирівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Hop Надія Миколаївна про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини земельної ділянки, договору дарування частки комплексу нежитлових будівель, застосування реституції,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У 2021 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом та просив:
-          визнати недійсним договір дарування частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) від 04 березня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 195, згідно якого ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 Ѕ ідеальну частку з належної дарувальнику Ѕ ідеальної частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), що знаходиться по АДРЕСА_1 ;                             
-          визнати недійсним договір купівлі-продажу Ѕ частини земельної ділянки від                       23 березня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі за № 389, згідно якого ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 належну йому частку Ѕ земельної ділянки з кадастровим номером 4610345400:01:016:0096, площею 0,1160 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку;
-          повернути сторони у попереднє становище (застосувати реституцію).
 
Разом із позовом ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову і просив:
-          накласти арешт на комплекс нежитлових будівель (цілісний майновий комплекс), що знаходиться по АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №526727646103); 
-          накласти арешт на земельну ділянку кадастровий номер 4610345400:01:016:0096, площею 0,1160 га по АДРЕСА_1 , з цільовим призначенням будівництво та обслуговування житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1163734346103); 
-          заборонити будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії, у тому числі реєстраційні дії, а також дії, спрямовані на зміну власника, або дії, що можуть призвести до поділу, виділу часток, зміни опису, технічних характеристик, площі щодо вказаних об`єктів нерухомого майна.
 
Заява обґрунтована тим, що позивач та його брат ОСОБА_3 були співвласниками (по Ѕ) спірної земельної ділянки з кадастровим номером 4610345400:01:016:0096, площею 0,1160 га на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯД №432103 від 04 травня 2007 року, цільове призначення земельної ділянки обслуговування житлового будинку. Позивач проживає та працює в Сполучених Штатах Америки. У період з 06 червня                  2021 року по 19 червня 2021 року позивач прибув в Україну, щоб провідати родичів та вирішити питання зі своїм братом ОСОБА_3 щодо спільного інвестування в господарську діяльність з використанням спірної земельної ділянки та розташованому на ній комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), який перебував у їх приватній спільній сумісній власності згідно Витягу про державну реєстрацію прав №36968057 від 25 грудня 2012 року. 
 
Позивач з братом спільно планували виробництво мінеральної бутильованої води, оскільки на їх земельній ділянці кадастровий номер 4610345400:01:016:0096, площею 0,1160 га за адресою АДРЕСА_1 є джерела води, збагачені корисними мінералами. Під час приїзду в Україну Позивач від свого брата дізнався, що останній хотів самостійно запустити виробництво, проте не мав достатньо коштів для цього.
 
Також ОСОБА_3 розповів позивачу, що ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та                    ОСОБА_5 запропонували інвестувати свої кошти в господарську діяльність з видобутку води, її виробництво та реалізацію за умови, що ОСОБА_3 погодиться продати їм свою частку Ѕ цієї земельної ділянки, подарує їм Ѕ  своєї частки комплексу нежитлових будівель, розташованих на спірній земельній ділянці та продасть 55% у статутному капіталі ТОВ «Журавчак», на що                      ОСОБА_3 погодився.
 
Згідно договору дарування частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) від 04 березня 2016 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 Ѕ ідеальну частку з належної дарувальнику Ѕ ідеальної частки комплексу нежитлових приміщень (цілісного майнового комплексу), тобто ј частки.
 
Згідно договору купівлі-продажу Ѕ частини земельної ділянки від 23 березня                 2017 року ОСОБА_3 продав ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 належну йому частку (Ѕ) земельної ділянки з кадастровим номером 4610345400:01:016:0096, площею 0,1160 га.
 
Проте ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 обманули ОСОБА_3 , оскільки в договорі дарування частки комплексу нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу) від 04 березня 2016 року не зазначено, на якій земельній ділянці розташовані спірні нежитлові будівлі, порушено загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований.
 
Крім цього, при оформленні договору купівлі-продажу Ѕ частини земельної ділянки коштів за свою частку ОСОБА_3 від покупців не отримав; сторонами приховано, що на спірній земельній ділянці розташований комплекс нежитлових будівель (цілісного майнового комплексу), порушено загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований; примірник договору купівлі-продажу Ѕ частини земельної ділянки від 23 березня 2017 року ОСОБА_3 нотаріусом не надано.
 
Після того, як ОСОБА_3 передав 55% у статутному капіталі ТОВ «Журавчак», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , останні не інвестували коштів у господарську діяльність із забору, очищення та постачання води, виробництва мінеральних вод.
 
Крім того, згідно договору оренди від 12 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом та зареєстрованого в реєстрі за № 824, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 передали в оренду комплекс нежитлових приміщень (цілісний майновий комплекс) за адресою АДРЕСА_1 ТОВ «Журавчак» на термін до 12 грудня 2044 року з правом пролонгації, з правом передачі в піднайм (суборенду), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
 
Уважає, що особисті права та інтереси позивача порушені, оскільки він як власник Ѕ спірної земельної ділянки та Ѕ комплексу нежитлових приміщень (цілісного майнового комплексу) не може на власний розсуд розпоряджатися своїм майном, використати його в господарській діяльності, через те, що воно перебуває у співвласності у ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , які набули право власності на частину земельної ділянки та комплексу нежитлових будівель шляхом обману ОСОБА_3 .
 
Ураховуючи, що в даному випадку оскаржується законність набуття спірного нерухомого майна та земельної ділянками відповідачами, позивач вважає, що невжиття заходів забезпечення позову у цьому спорі унеможливить як виконання судового рішення по даній справі у разі задоволення позову, так і призведе до докладання значних зусиль якщо під час розгляду даного спору судом відповідачі відчужать спірне нерухоме майно та земельну ділянку, в тому числі декілька разів.
 
Ухвалою Бориславського міського суду Львівської області від 27 серпня 2021 року в складі судді Слиш А. Т., залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 14 березня 2022 року в складі колегії суддів Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О., заяву задоволено. Накладено арешт на нерухоме майно: комплекс нежитлових будівель (цілісний майновий комплекс) по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №526727646103); земельну ділянку кадастровий номер 4610345400:01:016:0096, площею 0,1160 га по АДРЕСА_1 , для будівництво та обслуговування житлового будинку (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна №1163734346103).
 
Заборонено будь-яким суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь-які дії, у тому числі реєстраційні дії, а також дії, спрямовані на зміну власника, або дії, що можуть призвести до поділу, виділу часток, зміни опису, технічних характеристик, в тому числі площі щодо спірних об`єктів нерухомого майна.
 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із оцінки обґрунтованості доводів позивача щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності та обґрунтованості вимог заявника щодо забезпечення позову; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позову, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів. 
 
Також суд зазначив, що забезпечення позову має тимчасовий характер і спрямоване на запобігання розпорядженню майном та жодним чином не обмежує відповідачів у праві користування, у тому числі здійснення господарської діяльності з використанням такого майна.
 
Апеляційний суд відхилив доводи про те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, що існує можливість подальшого відчуження нерухомого майна, оскільки метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
 
03 травня 2022 року ОСОБА_1 через представника засобами поштового зв`язку подав касаційну скаргу на вказані судові рішення та просив їх скасувати як такі, що прийняті з порушенням норм процесуального та матеріального права, оскільки позивач не є стороною оспорюваних правочинів; позов має немайновий характер, а тому забезпечення позову у формі арешту майна не є співмірним з заявленими позовними вимогами. Зазначає, що позовні вимоги стосуються Ѕ частини майна, при цьому арешт накладено на все майно.
 
Відповідно до абзацу 5 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
У відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
Суди встановили, що предметом позовних вимог у справі № 438/1372/21 є визнання недійсним договору купівлі-продажу частини земельної ділянки, договору дарування частки комплексу нежитлових будівель та застосування реституції.
 
У частині другій статті 149 ЦПК України передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. 
 
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу. Суди повинні враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
 
Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).
 
Співмірність передбачає врахування судом співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
 
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2021 року в справі                         № 914/1570/20 (провадження № 12-90гс20) вказано, що «під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі                  № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».
 
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам. 
 
Встановивши наявність підстав для забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, зробив правильний висновок про наявність передбачених законом підстав для застосування заходів забезпечення позову.
 
Колегія суддів погоджується із висновком судів про те, що забезпечення позову має тимчасовий характер і спрямоване на запобігання розпорядженню майном та жодним чином не обмежує відповідачів у праві користування, у тому числі здійснення господарської діяльності з використанням такого майна.
 
Посилання на те, що позовні вимоги стосуються Ѕ частини майна, при цьому арешт накладено на все майно, не беруться до уваги, оскільки накладення арешту на все майно не порушує права ОСОБА_1 , через те, що власником іншої Ѕ частини спірного майна є позивач, який і подав заяву про забезпечення позову.
 
Посилання на те, що позов має немайновий характер, не беруться до уваги, оскільки, суди встановили, що предметом позову, у тому числі є застосування реституції.
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від          19 грудня 1997 року).
 
Ураховуючи викладене, підстави вважати, що суди допустили порушення норм процесуального права, відсутні. 
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосовування судом першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
  
        УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , підписаною адвокатом Авдєєнком Віталієм Вікторовичем, на ухвалу Бориславського міського суду Львівської області від 27 серпня 2021 року та на постанову Львівського апеляційного суду від 14 березня 2022 року відмовити.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                                       Н. О. Антоненко
 
                                                                                                                          І. О. Дундар
 
                                                                                                                           М. М. Русинчук