УХВАЛА

23 серпня 2022 року
м. Київ

справа №200/3619/21
адміністративне провадження №К/990/21520/22

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року у справі № 200/2619/21 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську про визнання протиправним та скасування пункту 1 наказу від 26 лютого 2021 року №   35-ОС в частині звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:
01 квітня 2021 року ОСОБА_2 (далі - позивачка, ОСОБА_2 ) звернулася до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого м. Краматорську (далі - відповідач) в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати пункту 1 наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську від 26 лютого 2021 року №35-ОС «Про звільнення ОСОБА_2 » в частині звільнення ОСОБА_2 з посади першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань з 01 березня 2021 року в зв`язку із скороченням посади державної служби внаслідок зміні штатного розпису, з припиненням державної служби на підставі пункту 1 частини 1 статті 87 Закону України «Про державну службу»; 
- поновити ОСОБА_2 з 02 березня 2021 року в Територіальному управлінні Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську або аналогічній посаді; 
- стягнути з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Краматорську середній заробіток за час вимушеного прогулу з 02 березня 2021 року по день прийняття рішення у справі.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 1 наказу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську від 26 лютого 2021 року № 35-ОС «Про звільнення ОСОБА_2 » в частині звільнення ОСОБА_2 з посади слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську. Поновлено ОСОБА_2 з 01 березня 2021 року на посаді слідчого Першого слідчого відділу (відділу з розслідування злочинів у сфері службової діяльності та корупції) слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську. Стягнуто з Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 404 917 гривень 07 копійок. Допущено рішення до негайного виконання в частині поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць.
Додатковим рішенням від 22 жовтня 2021 року абзац 6 резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року після слів «в межах суми стягнення за один місяць» доповнено словами та цифрами «в розмірі 54091 (п`ятдесят чотири тисячі дев`яносто одну) гривню 90 (дев`яносто) копійок».
Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційні скарги.
Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року апеляційні скарги Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року і додаткове рішення від 22 жовтня 2021 року у справі № 200/3619/21 задоволено. Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 08 вересня 2021 року і додаткове рішення від 22 жовтня 2021 року у справі № 200/3619/21 скасовано. Прийнято нову постанову. У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську про визнання протиправним та скасування пункту 1 наказу від 26 лютого 2021 року № 35-ОС в частині звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 звернулася із касаційною скаргою до Верховного Суду.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.
Під час перевірки зазначеної касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
З 08 лютого 2020 року набрали чинності норми   Закону України від 15 січня 2020 року №460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», якими внесено зміни щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду, викладені у розділі 3 Глави 2 «Касаційне оскарження».
Згідно із частиною четвертою   статті 328 КАС України   (в чинній редакції) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою   статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої   статті 330 КАС України   у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених)   статтею 328 цього Кодексу   підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої   статті 328 цього Кодексу   в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої   статті 328 цього Кодексу   в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
Крім того, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої   статті 328 КАС України   (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій   статті 328 цього кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає порушення норм процесуального права чи неправильне застосування процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
У касаційній скарзі скаржниця вказує підставою для касаційного оскарження судового рішення - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо звільнення слідчого ДБР переможця конкурсу, посада якого відноситься до категорії державної служби за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-ІХ, який набрав чинності 13 лютого 2020 року.
Суд звертає увагу на те, що у постановах Верховного Суду 28 липня 2021 року у справі № 640/11024/20, від 29 грудня 2021 року у справі №420/3825/20, від 02 червня 2022 року у справі № 420/3541/20, від 07 липня 2022 року у справі № 640/9691/20 викладалися висновки щодо звільнення державних службовців у процедурі скорочення посад державної служби внаслідок зміни структури та штатного розпису ДБР. При цьому ці висновки стосувалися слідчих органів ДБР, посади яких підлягали заміщенню особами рядового і начальницького складу.
Відтак, зазначене свідчить, що скаржник просить сформувати висновок щодо застосування норм права по правовідносинам, стосовно якого вже наявний висновок Верховного Суду у справах №   640/11024/20, №420/3825/20, № 420/3541/20, № 640/9691/20.
Також, у касаційній скарзі скаржниця вказує підставою для касаційного оскарження судового рішення - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо звільнення державного службовця за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-ІХ, статті 43 Конституції України, статті 4 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 (ратифікованої 02 лютого 1994 ) та пункту а) статті Європейської соціальної хартії (переглянутої), вчинена 03 травня 1996 року (ратифікована 14 вересня 2006 року), статей 19, 21, 23 Рекомендацій щодо припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця № 166 Генеральної конференції Міжнародної організації праці від 22 червня 1982 року у їх системному зв`язку.  
Скаржник вважає, що за відсутності висновку Верховного Суду щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах суд апеляційної інстанції фактично допустив істотні порушення норм матеріального та процесуального права.
Водночас, Верховним Судом було сформовано правову позицію з приводу застосування у подібних правовідносинах вищезазначених норм права, зокрема від 08 грудня 2021 року у справі № 380/3646/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 380/3551/20, від 16 лютого 2022 року у справах № 380/3389/20, № 380/3435/20, № 380/3654/20, № 380/4357/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 380/3547/20, від 09 червня 2022 року у справі № 380/3833/20, від 09 червня 2022 року у справі № 380/3269/20, від 07 лютого 2022 року у справі № 380/3754/20, від 28 липня 2022 року у справі № 140/6353/20 та інших, де досліджувалося питання щодо правильного розуміння сутності нормативного врегулювання процедури звільнення державних службовців на підставі пунктів 1 і 1-1 частини першої статті 87 Закону № 889-VІІІ (у редакції Закону № 117-IX) у сукупності з положеннями частини третьої статті 87 Закону № 889-VIII (у редакції Закону № 440-IX).
Відтак, Верховним Судом уже сформовано висновок щодо застосування вищевказаної норми права.
Також, у касаційній скарзі скаржниця вказує підставою для касаційного оскарження судового рішення - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України відповідно до якого відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 7 Положення про види, розміри і порядок надання компенсації громадянам у зв`язку з роботою, яка передбачає доступ до державної таємниці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 року № 414 (далі - Положення № 414) (звільнення державного службовця у якого наявний допуск до державної таємниці за ініціативою суб`єкта призначення на підставі пункту 1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» в редакції Закону України «Про внесення змін до Митного кодексу України та деяких інших законодавчих актів України у зв`язку з проведенням адміністративної реформи» від 14 січня 2020 року № 440-ІХ без застосування переважного права залишення на роботі).
Суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.
Водночас скаржником лише процитовано пункту 7 Положення № 414, викладено обставини справи та констатовано про неправильне застосування вказаної статті судом апеляційної інстанції, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Також скаржник з-поміж іншого зазначає про неправильне застосування судом апеляційної інстанції при розгляді справи положень пункту 7 Положення № 414.
Водночас касаційна скарга не містить обґрунтувань та доводів щодо неправильного застосування судом апеляційної інстанції пункту 7 Положення № 414, як і висновків суду апеляційної інстанції щодо застосування цієї норми та в чому, на думку скаржниці, їх помилковість.
Суд звертає увагу, що зазначення норми права, яку, на думку скаржниці, застосовано судом неправильно, безвідносно обставин справи не є належним обґрунтуванням пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Посилання на приписи статті 242 КАС України не підміняє визначення таких підстав касаційного оскарження.
Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судового рішення у цій справі на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені   статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому, з урахуванням змін до   КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Варто зазначити, що відповідно до приписів   статті 44 КАС України   учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених   КАС України   підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
За таких обставин, відповідно до правил статей   169,   332 КАС України   касаційна скарга підлягає залишенню без руху з установленням скаржнику строку для усунення її недоліків шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини      четвертої   статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої   статті 330 КАС України.
На підставі викладеного, керуючись статтями   169,   330,   332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 15 лютого 2022 року у справі № 200/2619/21 за адміністративним позовом ОСОБА_2 до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Краматорську про визнання протиправним та скасування пункту 1 наказу від 26 лютого 2021 року №   35-ОС в частині звільнення, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу - залишити без руху.
Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.
Недоліки необхідно усунути шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на пункти частини четвертої   статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої   статті 330 КАС України.
Роз`яснити скаржнику, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга буде повернута.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................
Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк 
 В.М. Соколов 
Судді Верховного Суду