ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року 
м. Київ

справа №640/8049/19
адміністративне провадження № К/9901/9757/21  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача Дашутіна І. В.,
суддів - Шишова О. О., Яковенка М. М.,
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року (колегія суддів: Пилипенко О.Є., Собків Я.М., Черпицька Л.Т.) у справі №640/8049/19 за адміністративним позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень, -
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
У червні 2019 року фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовною заявою до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив суд:
- визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № 0076794203 від 09.07.2018, № 0076824203 від 09.07.2018, № 0076904203 від 09.07.2018, № 0076914203 від 09.07.2018, № 0076924203 від 09.07.2018;
- визнати протиправними та скасувати рішення Головного управління ДФС у м. Києві № 0076864203 від 09.07.2018 та № 076884203 від 09.07.2018;
- визнати протиправними та скасувати вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві №Ф-188 від 09.07.2018 та № Ф-165505-17 від 05.09.2018;
- визнати протиправною та скасувати податкову вимогу Головного управління ДФС у м. Києві № 166665-17 від 05.09.2018;
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 05.09.2018 № 166665-17 про опис майна у податкову заставу;
- визнати протиправним та скасувати наказ Головного управління ДФС у м. Києві від 25.04.2018 № 7551;
- визнати протиправними дії Головного управління ДФС у м. Києві з проведення документальної позапланової перевірки позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, проведеної на підставі наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 25.04.2018 № 7551 у період 10.05.2018 по 16.05.2018.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2020 року у задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.
Суд першої інстанції вказав, що ГУ ДФС у м. Києві правомірно нараховано позивачу податкові зобов`язання.
Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року скасовано та прийнято нову постанову, якою адміністративний позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправними дії Головного управління ДФС у м. Києві з проведення документальної позапланової перевірки позивача щодо своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податків і зборів, дотримання вимог валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, дотримання законодавства щодо укладання трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками, правильності нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2016 по 31.12.2017, проведеної на підставі наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 25.04.2018 № 7551 у період 10.05.2018 по 16.05.2018.
Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві № 0076794203 від 09.07.2018, № 0076824203 від 09.07.2018, № 0076904203 від 09.07.2018, № 0076914203 від 09.07.2018, № 0076924203 від 09.07.2018.
Визнано протиправними та скасовано рішення Головного управління ДФС у м. Києві № 0076864203 від 09.07.2018 та № 076884203 від 09.07.2018.
Визнано протиправними та скасовано вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві №Ф-188 від 09.07.2018 та № Ф-165505-17 від 05.09.2018.
Визнано протиправною та скасовано податкову вимогу Головного управління ДФС у м. Києві № 166665-17 від 05.09.2018.
Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 05.09.2018 № 166665-17 про опис майна у податкову заставу.
Стягнуто на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Державної податкової служби у м. Києві (04116, м. Київ, вул. Шолуденка 33/19, код ЄДРПОУ: 43141267) суму сплаченого судового збору в розмірі 31 696,50 грн (тридцять одна тисяча гривень шістсот дев`яносто шість гривень п`ятдесят копійок).
У задоволенні решти позовних вимог фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 відмовлено.
Скасовуючи рішення суду першої інстанції і задовольняючи частково позовні вимоги, апеляційний суд виходив з того, що позивач не отримував наказ та повідомлення про проведення документальної позапланової перевірки. Також указав, що контролюючим органом в наказі та повідомленні про проведення перевірки визначені різні підстави для проведення позапланових перевірок. 
Суд апеляційної інстанції вказав, що сума у розмірі 464 508,37 грн, яку відповідач указав у Акті перевірки як суму перевищення граничної суми доходу, не підлягала декларуванню, оскільки ця сума була повернена окремими розрахунками позивачем у готівковій формі контрагентам, з якими ФОП ОСОБА_1 співпрацював протягом звітного (податкового) періоду за 2016 рік. Позивач протягом І півріччя 2016 року отримав замовлення та передплату за велику кількість товару, та не зміг виконати свій обов`язок з його продажу (поставки), внаслідок чого був вимушений повернути попередньо сплачені грошові кошти у готівковій формі. Таким чином, суд указав, що позивачем не було перевищено обсягу доходу для платника єдиного податку другої групи у 1 500 000,00 грн, передбаченого  пп. 2 п. 291.4 ст. 291 ПК України.
Суд дійшов висновку, що позивач не був зобов`язаний сплачувати єдиний податок за підвищеною ставкою; з 01.07.2016 переходити на сплату інших податків і зборів, у тому числі і податку на доходи фізичних осіб, а отже, не був зобов`язаний здійснювати господарську діяльність на загальній системі оподаткування; подавати податкову декларацію про майновий стан та доходи за 2016 рік.
Щодо рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 30 березня 2018 року  про виключення ФОП ОСОБА_1 з реєстру платників єдиного податку, суд зазначив, що при його виконанні Головне управління ДФС у м. Києві внесло іншу дату виключення ФОП ОСОБА_1 із вказаного переліку - 01 липня 2016 року. 
Суд урахував, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 27.05.2020, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2020, адміністративний позов позивача було задоволено: визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві №287/26-15-13-02-26/3055502330 від 30 березня 2018 року про виключення з реєстру платників єдиного податку; визнано протиправними дії Головного управління Державної фіскальної служби у м. Києві з внесення до реєстру платників податку єдиного податку дати анулювання реєстрації Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку 01 липня 2016 року та зобов`язано Головне управління Державної фіскальної служби у м. Києві видалити з реєстру платників єдиного податку дату анулювання реєстрації Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 платником єдиного податку 01 липня 2016 року. Будь-якого іншого рішення про виключення позивача з реєстру платників єдиного податку не приймалось, отже, на переконання колегії суддів ФОП ОСОБА_1 правомірно перебував на спрощеній системі оподаткування протягом 2016 та 2017 років.
Суд узяв до уваги, що з метою уточнення показників господарської діяльності, позивач подав звітну нову податкову декларацію платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця за 2017 рік, відповідно до якої ФОП ОСОБА_1 було отримано за 2017 рік дохід у розмірі 857 294,00 грн. Податковим органом було прийнято нову податкову декларацію, що підтверджується відміткою про отримання вхідного листа № 14111 від 26.01.2018. Водночас, у Акті перевірки відповідач указав, що згідно з наданими податковими деклараціями позивачем задекларовано загальну суму доходу за 2017 рік - 1 250 000 грн.
З урахуванням того, що судом встановлено протиправність винесення контролюючим органом спірних податкових повідомлень-рішень, позовні вимоги в частині визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДФС у м. Києві №Ф-188 від 09.07.2018 та № Ф-165505-17 від 05.09.2018 та податкової вимоги Головного управління ДФС у м. Києві № 166665-17 від 05.09.2018, а також вимоги про сплату боргу (недоїмки) рішення Головного управління ДФС у м. Києві від 05.09.2018 № 166665-17 про опис майна у податкову заставу, на думку суду, також є обґрунтованими, та підлягають задоволенню.
Водночас колегія суддів визнала необґрунтованою позовну вимогу про визнання протиправним та скасування наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 25.04.2018 року № 7551, адже судом не встановлено протиправності винесення останнього.
Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи установлено:
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що   відповідачем на підставі 75.1.2 п. 75.1 ст. 75, п.п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, п. 79.2 ст. 79, п. 82.2 т. 82  Податкового Кодексу України (далі - ПК України),  п. 2 ст. 13 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на і загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  та відповідно до наказу Головного управління ДФС у м. Києві від 25 квітня 2018 року № 7551 була проведена документальна позапланова невиїзна перевірка самозайнятої особи ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01.01.2016 по 31.12.2017 та з питань повноти нарахування та сплати єдиного соціального внеску за період з 01.01.2016 по 31.12.2017.
За результатами проведеної перевірки контролюючим органом складено Акт від 23.05.2018 № 2379/26-15-42-03/ НОМЕР_2 (далі - Акт) та встановлено порушення вимог:
-  п. 291.4 ст. 291,  п. 292.1 ст. 292 ПК України  - не нараховано та не сплачено єдиного податку у сумі 6 976,26 грн;
-  пп. 49.18.5 п. 49.18.  ст. 49 та п. 177.5.  п. 177.11 ст. 177 ПК України  - не подано податкові декларації про майновий стан та доходи за 2016 та 2017 рік;
-  п. 177.2. ст. 177 ПК України  - занижено податкові зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 225 000,00 грн;
-  п. 4 ч. 2 ст. 6 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на і загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  - не подано звіт про нарахування доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску та таблицю № 1 нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування фізичними особами-підприємцями за 2017 рік;
-  абз. 3, ч. 8, ст. 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на і загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  - занижено єдиний соціальний внесок у сумі 101 277,00 грн.;
-  п. 44.1,  п. 44.3 ст. 44 ПК України  - не надав документи на перевірку.
На підставі вказаного Акта контролюючим органом винесено:
- податкове повідомлення-рішення № 0076794203 від 09.07.2018 форми «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання з єдиного податку з фізичних осіб на суму 69 676,26 грн і штраф 17 419,07 грн, а загалом 87 095,33 грн;
- податкове повідомлення-рішення № 0076824203 від 09.07.2018 форми «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання за військовим збором на суму 18 750,00 грн і штраф 4687,50 грн, а загалом 23 437,50 грн;
- податкове повідомлення-рішення № 0076904203 від 09.07.2018 форми «Р», яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб на суму 225 000,00 грн і застосовано штраф 56250,00 грн, а загалом на суму 281 250,00 грн;
- податкове повідомлення-рішення № 0076914203 від 09.07.2018 форми «ПС», яким застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 510,00 грн з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування;
- податкове повідомлення-рішення № 0076924203 від 09.07.2018 форми «ПС», яким застосовано штрафні (фінансові) санкції у сумі 340,00 грн з податку на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування
- рішення № 0076864203 від 09.07.2018 про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску, яким застосовано штрафні санкції в розмірі 10 127,70 грн;
- рішення № 0076884203 від 09.07.2018 про застосування штрафних санкцій за неподання, несвоєчасне подання, подання не за встановленою формою звітності, передбаченої  Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», яким застосовано штрафні санкції у сумі 170,00 грн;
- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-188 від 09.07.2018 у сумі 101277,00 грн.
У подальшому контролюючим органом прийнято:
- вимогу про сплату боргу (недоїмки) № Ф-165505-17 від 05.09.2018, якою зобов`язано сплатити борг у сумі 108032,92 грн з яких сума недоїмки 98735,22 грн та штраф 9297,70 грн;
- податкову вимогу №166665-17 від 05.09.2018 форми «Ф», якою визначено податковий борг у сумі 425087,00 грн з яких основний платіж 313061,02 грн, штрафні (фінансові) санкції 78206,57 грн, пеня 33819,41 грн;
- рішення про опис майна у податкову заставу № 166665-17 від 05.09.2018, яким відповідно до  ст. 89 ПК України  вирішено здійснити опис майна, що перебуває у власності (господарському віддані або оперативному управлінні) платника податків. 
Уважаючи вищевказані податкові - повідомлення - рішення, вимогу про сплату боргу, рішення про опис майна у податкову заставу, рішення про застосування штрафних санкцій протиправними, позивач звернувся із указаним позовом до суду.
Відповідачем в Акті перевірки було зазначено, що згідно з наданими до ДПІ у Солом`янському р-ні ГУ ДФС у м. Києві податкових декларацій платника єдиного податку - фізичної особи-підприємця задекларовано загальну суму доходу за звітний (податковий) період у сумі:
за 2016 рік - 1 440 000,00 грн;
за 2017 рік - 1 250 000 грн.
Утім, в ході проведення перевірки для з`ясування питання дотримання позивачем вимог діючого законодавства щодо декларування доходів, передбачених  ст. 292 ПК України  опрацьовано відомості з бази даних ДРФО та встановлено, що платником податку у перевіряємому періоді отримано дохід в сумі:
за період з 01.01.2016 по 31.03.2016 - 1 253 011,09 грн;
за період з 01.04.2016 по 30.06.2016 - 711497,28 грн;
за період з 01.07.2016 по 30.09.2016 - 0,00 грн;
за період з 01.10.2016 по 31.12.2016 - 0,00 грн;
за період з 01.01.2017 по 31.03.2017 - 55505,00 грн;
за період з 01.04.2017 по 30.06.2017 - 606133,00 грн;
за період з 01.07.2017 по 30.09.2017 - 0,00 грн;
за період з 01.10.2017 по 31.12.2017 - 0,00 грн.
У зв`язку із зазначеним, контролюючим органом було зроблено висновок, що позивачем порушено 291.4.  ст. 291, п. 291.1.  ст. 292 ПК України, а саме за І півріччя 2016 року обсяг доходу перевищує 1 500 000,00 грн на суму 464 508,37 грн.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
Головне управління ДПС у м. Києві, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Відповідач зазначає, що судом апеляційної інстанції при прийнятті рішення у справі не ураховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 11.06.2020 у справі №823/1606/17, від 14.02.2019 у справі №826/9336/17, від 20.03.2020 у справі №2а-9423/12/2670, від 08.09.2019 у справі №802/1069/13-а у подібних правовідносинах. Уважає, що ним було дотримано процедуру проведення перевірки позивача.
Також скаржник указує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. 
Крім того, скаржник посилається на те, що судом апеляційної інстанції не було з`ясовано всіх обставин у справі.  
Позивачем до Суду надано відзив на касаційну скаргу, в якому вказано на безпідставність викладених в ній доводів. Зазначає, що правовідносини у цій справі та у справі №823/1606/17 не є подібними, а висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.01.2018 у справі №826/442/13, від 17.01.2018 у справі №1570/7146/12, від 21.02.2018 у справі №821/371/17, від 05.05.2018 у справі №810/3188/17. Щодо посилань скаржника на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах позивач зазначає, що скаржник не в цій частині жодним чином не обґрунтував касаційну скаргу. Крім того, як зазначає позивач, скаржник також не навів обґрунтування нібито допущення судом апеляційної інстанції порушень норм процесуального права.
Верховний Суд ухвалою від 29.04.2021 відкрив касаційне провадження у цій справі з підстав, передбачених пунктами 1, 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
Частиною 2 статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до  п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20 ПК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин)  контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.
Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема дотримуватися  Конституції України  та діяти виключно у відповідності з  цим Кодексом  та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (п.п. 21.1.1,  21.1.4 п. 21.1 ст. 21 ПК України).
Глава 8 розділу ІІ ПК України  визначає види перевірок, які можуть бути проведені контролюючими органами, а також порядок та процедуру їх проведення. Зокрема, встановлюється чітке розмежування щодо порядку допуску до виїзних та невиїзних перевірок, а також щодо місця проведення зазначених перевірок.
Відповідно до  п.75.1. ст. 75 Податкового кодексу України  контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Камеральні та документальні перевірки проводяться контролюючими органами в межах їх повноважень виключно у випадках та у порядку, встановлених  цим Кодексом, а фактичні перевірки-цим Кодексом  та іншими законами України, контроль за дотриманням яких покладено на контролюючі органи.
Відповідно до  пп. 75.1.2 п.75.1 ст. 75 Податкового кодексу України  документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених  цим Кодексом  податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.
Згідно з  пп. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78 ПК України  документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності підстав виявлення недостовірності даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту;
Документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених  статтями 77  та  78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у  підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу  документів та даних, наданих платником податків у визначених  цим Кодексом  випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.
Документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та  за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному  статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.
Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.
Присутність платників податків під час проведення документальних невиїзних перевірок не обов`язкова. Таким чином, документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться на підставі наказу керівника контролюючого органу та за наявності підстав для її проведення; у свою чергу можливість для прийняття наказу про проведення документальної позапланової перевірки на підставі  пп. 78.1.1 п. 78.1 ст. 78 ПК України  виникає за наявності двох умов:
1) у разі отримання податкової інформації, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового та іншого не врегульованого  цим Кодексом  законодавства;
2) не надання платником пояснень та їх документальних підтверджень на запит контролюючого органу протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту.
Згідно з положеннями  п. 44.1 ст. 44 ПК України  для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Пунктом 44.2 ст. 44 ПК України  передбачено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Відповідно до  п. 134.1 ст. 134 ПК України  об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень  цього Кодексу.
Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).
Відповідно до  п. 2  п. 291.4. ст. 291 ПК України  суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності, поділяються на такі групи платників єдиного податку, зокрема, друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв: не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб; обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень.
Відповідно до  пп. 5 п. 292.11 ст. 292 ПК України  до складу доходу платника єдиного податку фізичної особи-підприємця, не включаються, зокрема: суми коштів (аванс, передоплата), що повертаються покупцю товару (робіт, послуг) - платнику єдиного податку та/або повертаються платником єдиного податку покупцю товару (робіт, послуг), якщо таке повернення відбувається внаслідок повернення товару, розірвання договору або за листом-заявою про повернення коштів.
Відповідно до  ч. 4 ст. 25 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на і загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  податковий орган у порядку, за формою та у строки, встановлені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, надсилає в паперовій та/або електронній формі платникам єдиного внеску вимогу про сплату недоїмки з єдиного внеску.
Вимога про сплату недоїмки з єдиного внеску, винесена за результатами документальної перевірки, надсилається (вручається) платнику в порядку, визначеному  статтею 42 Податкового кодексу України.
Форма вимоги про сплату боргу (недоїмки) для платника єдиного внеску - фізичної особи станом на 03 липня 2019 року затверджена наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року №449 «Про затвердження Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (надалі по тексту - Інструкція №449) та наведена у додатку 7 до вказаної Інструкції.
Згідно з розділом VI зазначеної вище Інструкції, до платників, які не виконали визначені Законом обов`язки щодо нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску, застосовуються заходи впливу та стягнення.
У разі виявлення органом доходів і зборів своєчасно не нарахованих та/або не сплачених платником сум єдиного внеску такий орган доходів і зборів обчислює суми єдиного внеску, що зазначаються у вимозі про сплату боргу (недоїмки), та застосовує до такого платника штрафні санкції в порядку і розмірах, визначених  розділом VІІ цієї Інструкції.
Сума єдиного внеску, своєчасно не нарахована та/або не сплачена в строки, встановлені Законом, обчислена органами доходів і зборів у випадках, передбачених Законом, є недоїмкою.
Суми недоїмки стягуються з нарахуванням пені та застосуванням штрафів.
Органи доходів і зборів надсилають (вручають) платникам вимогу про сплату боргу (недоїмки), якщо: дані документальних перевірок свідчать про донарахування сум єдиного внеску органами доходів і зборів; платник має на кінець календарного місяця недоїмку зі сплати єдиного внеску; платник має на кінець календарного місяця борги зі сплати фінансових санкцій.
У випадку, передбаченому абзацом другим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) приймається відповідним органом доходів і зборів протягом 10 робочих днів з дня, що настає за днем вручення платнику акта перевірки, а за наявності заперечень платника єдиного внеску до акта перевірки приймається з урахуванням висновку про результати розгляду заперечень до акта перевірки.
Орган доходів і зборів надсилає (вручає) вимогу про сплату боргу (недоїмки) платнику єдиного внеску протягом трьох робочих днів з дня її винесення.
У випадках, передбачених абзацами третім та/або четвертим цього пункту, вимога про сплату боргу (недоїмки) надсилається (вручається): платникам, зазначеним у підпунктах 1, 2 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 10 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій); платникам, зазначеним у підпунктах 3, 4, 6 пункту 1 розділу II цієї Інструкції, протягом 15 робочих днів, що настають за календарним місяцем, у якому виникла, зросла або частково зменшилась сума недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованість зі сплати фінансових санкцій).
Під частковим зменшенням суми недоїмки зі сплати єдиного внеску (заборгованості зі сплати фінансових санкцій) для цілей цього пункту вважається зменшення загальної суми боргу (недоїмки) з єдиного внеску, яка включає нараховані та несплачені суми єдиного внеску (фінансових санкцій) за останній календарний місяць, в якому відбулось таке зменшення.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) формується на підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів на суму боргу, що перевищує 10 гривень.
Вимога про сплату боргу (недоїмки), крім загальних реквізитів, має містити відомості про розмір боргу, в тому числі суми недоїмки, штрафів та пені, обов`язок погасити борг та можливі наслідки його непогашення в установлений строк.
Вимога про сплату боргу (недоїмки) є виконавчим документом.
Сума боргу у вимозі проставляється в гривнях з двома десятковими знаками після коми.
Протягом 10 календарних днів із дня одержання вимоги про сплату боргу (недоїмки) платник зобов`язаний сплатити зазначені у  пункті 1 вимоги  суми недоїмки, штрафів та пені.
У разі незгоди з розрахунком органу доходів і зборів суми боргу (недоїмки) платник єдиного внеску протягом 10 календарних днів, що настають за днем отримання вимоги, узгоджує її з органом доходів і зборів шляхом оскарження вимоги про сплату боргу (недоїмки) в адміністративному або судовому порядку.  
Відповідно до  п. 88.1 ст. 88 ПК України, з метою забезпечення виконання платником податків своїх обов`язків, визначених  цим Кодексом, майно платника податків, який має податковий борг, передається у податкову заставу.
Право податкової застави виникає згідно з  цим Кодексом  та не потребує письмового оформлення (п. 88.2 ст. 88 ПК України).
Згідно  з пп. 89.1.2 п. 89.1 статті 89 ПК України, право податкової застави виникає у разі несплати у строки, встановлені  цим Кодексом, суми грошового зобов`язання, самостійно визначеної контролюючим органом, - з дня виникнення податкового боргу.
Згідно з пунктом 8 розділу І Порядку застосування податкової застави контролюючими органами, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 16 червня 2017 року №586 (надалі по тексту - Порядок №586), день виникнення права податкової застави визначається на підставі даних інформаційно-телекомунікаційних систем контролюючих органів відповідно до законодавства.
Право податкової застави не застосовується, якщо загальна сума податкового боргу платника податків не перевищує шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (пункт 11 розділу І Порядку  №586).
Повідомлення про виникнення у платника податків, що має податковий борг, права податкової застави міститься у податковій вимозі, яка надсилається відповідно до вимог  статті 59 глави 4 розділу II Кодексу  (пункт 12 розділу І Порядку №586).
Згідно  з пунктом 1 розділу ІІ Порядку  №586, опис майна у податкову заставу здійснюється на підставі рішення про опис майна у податкову заставу (додаток 1), яке приймається керівником контролюючого органу (його заступником або уповноваженою особою). Рішення про опис майна у податкову заставу надається платнику податків, що має податковий борг.  
Верховний Суд зазначає, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина 1 статті 341 КАС України).
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, передбачені  пунктами 1,  4-7  частини третьої статті 353,  абзацом другим  частини першої статті 354 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги (частини 2, 3 статті 341 КАС України).
Як уже зазначалось судом, однією з підстав для відкриття провадження у цій справі слугували посилання скаржника на приписи пункту 1 частини 4 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України, за якими підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  частині першій  цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках - якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
Обґрунтовуючи довід про наявність підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої  статті 328 КАС України, ГУ ДПС посилається на обставини неврахування судом апеляційної інстанції практики Верховного Суду, викладеної у постановах від 11.06.2020 у справі №823/1606/17, від 14.02.2019 у справі №826/9336/17, від 20.03.2020 у справі №2а-9423/12/2670, від 08.09.2019 у справі №802/1069/13-а у подібних правовідносинах.
Згідно з позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 11.06.2020 у справі №823/1606/17, добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції за адресою місцезнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі невиконання цього обов`язку платник не вправі посилатись на неотримання ним документів як на обставину, що звільняє його від настання у зв`язку з цим негативних для такого платника наслідків.
Суд критично оцінює висновки суду апеляційної інстанції про те, що у випадку не отримання платником податку повідомлення та наказу про проведення перевірки у контролюючого органу були відсутні підстави для проведення такої перевірки. Суд зазначає, що конверти, направлені на адресу позивача, повернуті до податкового органу із відміткою «за закінченням терміну зберігання», тобто неотримання їх позивачем не свідчить про те, що податковим органом були порушені норми Податкового кодексу України щодо порядку призначення документальної перевірки.
У той же час Суд відхиляє посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, наведених у постановах від 14.02.2019 у справі №826/9336/17, від 20.03.2020 у справі №2а-9423/12/2670, від 08.09.2019 у справі №802/1069/13-а. Суд зазначає, що ці висновки стосуються питання оцінки запиту про надання інформації та обставин ненадання платником податків запитуваної інформації, тоді як в межах розгляду цієї адміністративної справи судами установлено факт неотримання позивачем такого запиту. Крім того, Суд звертає увагу на те, що правовідносини у цій справі, та у справах №826/9336/17, №2а-9423/12/2670, №802/1069/13-а не є подібними.
Також Суд зауважує, що порушення контролюючим органом порядку проведення перевірки позивача не було покладено в основу оскаржуваної у справі постанови суду апеляційної інстанції. Апеляційний суд, як і суд першої інстанції, надав   правову оцінку правомірності рішень, прийнятих за результатами проведеної відповідачем перевірки.
У той же час, касаційна скарга, окрім цитування висновків акту перевірки, не містить жодного доводу стосовно помилковості висновків апеляційного суду, неправильного застосування ним норм матеріального права та порушень процесуальних норм.
Касаційна скарга в частині наявності передбачених пунктами 3, 4 ч. 4 ст. 328 КАС України підстав касаційного оскарження судового рішення не містить жодного обґрунтування. Скаржником не зазначено щодо застосування якої норми права наразі відсутній висновок Верховного Суду, а також не зазначено які саме обставини не були досліджені і з`ясовані судом апеляційної інстанції. 
Колегія суддів, дослідивши доводи та вимоги касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, на підставі встановлених фактичних обставин справи, зазначає, що жодних обґрунтованих доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права в касаційній скарзі скаржником не наведено. 
Отже, наведені скаржником підстави касаційного оскарження судових рішень у цій справі не знайшли свого підтвердження.
Решта доводів заявника касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовує, натомість зводиться виключно до переоцінки встановлених судами обставин справи, що виходить за межі повноважень касаційного суду, визначених  статтею 341 КАС України.
Відповідно до частини першої статті 350 КАС суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Переглянувши судові рішення в межах касаційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд, враховуючи норми  Податкового кодексу України, дійшов висновку, що при ухваленні оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування.
З огляду на наведене, касаційна скарга Головного управління ДПС у м. Києві підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанцій - без змін.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 356, 359 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві залишити без задоволення.
Постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач                                                                      І.В. Дашутін
Судді                                                                                                                          О.О. Шишов
                                                                                          М.М. Яковенко