ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3555/22 Справа № 183/6291/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Городецький Д. І. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року                                                                м. Дніпро
       Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді Максюти Ж.І.
суддів Свистунової О.В., Пищиди М.М.
       розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження, у порядку ч. 13 ст. ч. 1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами, апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Смоляного Андрія Андрійовича на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на період навчання, - 

В С Т А Н О В И Л А:

       У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки.
       В обґрунтування позову ОСОБА_2 посилалася на те, що вона є донькою відповідача ОСОБА_1 та навчається у Навчально- науковому інституту після дипломної освіти Харківського національного медичного університету IV рівня акредитації за спеціальністю "Фізична терапія, ерготерапія". Просила стягнути аліменти на її утримання до досягнення нею повноліття з відповідача на користь її матері ОСОБА_3 на підставі судового наказу Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області № 183/3314/18 від 20 липня 2018 року стягувались аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07 червня 2018 року.
       Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року в позовних вимогах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання, в розмірі 1/6 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, починаючи з 04 жовтня 2019 року і до досягнення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - двадцяти трьох років, за умови її навчання.
       Утримання припиняється у разі закінчення ОСОБА_2 навчання.
       В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.
       Не погоджуючись із вказаним рішенням,  ОСОБА_1  (відповідач) подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити повністю. 
       Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
       Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
       Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є донькою відповідача ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 08 травня 2001 року.
       Встановлено, що позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 досягла повнолітнього віку.
       Суд встановив, позивач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається на денній формі за спеціальністю «Фізична терапія, ерготерапія» у Навчально-науковому інституті післядипломної освіти Харківського національного медичного університету, IV рівня акредитації на контрактній основі. Термін навчання з 01.09.2018 року по 30.06.2022 року, що підтверджується довідками навчального закладу №140/18-19-фте від 02 липня 2019 року та № 16 від 21 січня 2021 року. 
       Судом встановлено, що ОСОБА_1  проходить військову службу за контрактом у військовій частині  НОМЕР_2 , є учасником бойових дій (витяг з наказу № 123 від 25 травня 2020 року, довідка в/ч  НОМЕР_2  від 04 лютого 2020 року №т 204), отримує дохід у вигляді грошового забезпечення військовослужбовця на місяць в середньому 13 900,00 грн. (що підтверджується довідкою про доходи, виданої командиром в/ч  НОМЕР_2  від 27 жовтня 2020 року № 2825). 
       Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із законодавчо закріпленого обов`язку батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання та потребують у зв`язку з цим матеріальної допомоги, разом з тим врахував факт того, що на утриманні відповідача перебуває двоє неповнолітніх дітей, та визначив розмір стягнення з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 СК України.
       В обґрунтуванні апеляційної скарги апелянт(відповідач) зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення у справі, оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження того, що ії мати, не може надавати матеріальної допомоги.
       Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та відхиляє доводи апеляційного скарги, виходячи з наступного.
       Відповідно до ч. 1, 3 ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
       Відповідно до ч. 2 ст. 199 СК України право на утримання припиняється у разі припинення навчання.
       Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Тобто наявність у батька можливості надавати матеріальну допомогу дитині, що продовжує навчання у сукупності з іншими обставинами є вирішальною підставою для стягнення з батька аліментів на утримання дитини, що продовжує навчання після досягнення вісімнадцятирічного віку.
       Відповідно до ч. 1 ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього кодексу.
       Згідно ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі N 748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).
       Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції правильно визначився із правовідносинами, які виникли між сторонами і відповідно до норм ст. 199 СК України дійшов вірного висновку про зобов`язання батьків утримувати повнолітню дочку, який продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги та вірно визначив розмір аліментів.
       Висновок суду також узгоджується з роз`ясненнями, наданими Пленумом Верховного Суду України в п. 20 Постанови "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" № 3 від 15.05.2006 року.
       Визначаючи розмір аліментів, суд першої інстанції у повній мірі врахував вимоги ст. 200 СК України, взяв до уваги матеріальне становище повнолітньої дочки, та матеріальне становище відповідача, який має обов`язок матеріального забезпечення повнолітньої дочки, у зв`язку з навчанням.
       Доводи апеляційної скарги про те, що у батька виникають сумніви щодо достовірності інформації з приводу навчання в інституті його доньки, спростовуються довідками наявними у матеріалах справи навчального закладу №140/18-19-фте від 02 липня 2019 року та № 16 від 21 січня 2021 року.(а. с. 9, 76).
Доводи апеляційної скарги, щодо трудової книжки, яка наявна у позивача, що на думку апелянта свідчить про те що позивач працювала та звільнилася з метою подати на аліменти, або ж збирається влаштуватися на роботу після присудження на ії користь аліментів, то колегія суддів, вважає такі доводи необґрунтованими, оскільки вони носять характер припущень, та не можуть підставою для відмови у задовоені позову(а.с.77).
       Посилання апелянта на те, що із заробітної плати, яка відповідно до довідки про доходи становить 14 214, 32 грн. з нього утримують аліменти на двоє неповнолітніх дітей у сумі 2 510, 00 грн. щомісячно, та щодо утримання аліментів на повнолітню доньку, яка може працювати майже такого ж розміру, як і на двох неповнолітніх дітей, є неприпустимим, оскільки після відрахування аліментів ОСОБА_1 та його сім`ї на життя залишається сума яка є меншою за суму прожиткового мінімуму на одну особу, також не можуть бути прийняті до уваги, оскільки такі відрахування із заробітної плати не суперечать ч.3 ст. 70 Закону України “Про виконавче провадження”, відповідно до вимог якого загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. 
       Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
       На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухвалено відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, відповідає завданню цивільного судочинства, ухвалено на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин.
       За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
       На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

       Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 січня 2021 року - залишити без змін.

       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                          Ж.І. Максюта

Судді:                          О.В. Свистунова

                М.М. Пищида