ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

12 липня 2022 року 	м.Суми	

                                                               Справа №577/5897/21 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/592/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони: 
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2022 року, ухвалене у складі судді Кравченка В.О., в приміщенні Конотопського міськрайонного суду Сумської області,
В С Т А Н О В И В:
       У грудні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Свої вимоги мотивує тим, що відповідач звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 24 червня 2016 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 50 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Так як відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, позивач просить стягнути з нього заборгованість у розмірі 75 940,65 грн та складається із: 48 038,28 грн – заборгованість за кредитом; 27 902,37 грн – заборгованість по процентам за користування кредитом. Стягнути судові витрати.
Конотопський міськрайонний суд Сумської області заочним рішеннямвід 09 лютого 2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково.
Стягнув із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 24 червня 2016 року в сумі 14 046 грн 74 коп., що утворилася станом на 09 жовтня 2021 року, а також судові витрати – 419 грн 88 коп., всього 14 466 грн 60 коп.
В решті вимог відмовив.
       В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення в частині відмови у стягненні суми та ухвалити нове, яким позов задовольнити.
       В доводах апеляційної скарги зазначає, що позивачем були надані належні та допустимі докази по справі, зокрема розрахунок заборгованості, у якому вказані суми відсотків, пені та інші суми відповідно до кредитного договору. Відповідачем ці докази не спростовані. Заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «ПриватБанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі.
               Наголошує на тому, що відповідач приєднався до запропонованої банком пропозиції.
               Відповідно до підписаної анкети-заяви відповідач ознайомлений та згоден з умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, їх зміст розуміє, та їх положень зобов`язується неухильно дотримуватись. Більш того відповідач підтвердив, що в подальшому зобов`язується самостійно знайомитися зі всіма змінами Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів на сайті банку.
               На думку скаржника, відсутність підпису боржника на відповідних тарифах, умовах та правилах не свідчить про неукладеність договору, позаяк суть договору приєднання і полягає в тому, що його умови визначаються однією стороною та викладаються у певних формулярах або інших стандартах, а інша сторона може лише приєднатися до таких умов, висловивши певним чином згоду на них. В даному випадку відповідач, підписуючи анкету-заяву, користуючись кредитними коштами та здійснюючи погашення заборгованості, висловив свою згоду з формою договору та його умовами.
               Зазначає, що позивачем було додано до позовної заяви саме ті Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи, які діяли на момент укладення договору та з якими було ознайомлено відповідача. Доказів того, що відповідача не було ознайомлено з Умовами та правилами, Тарифами банку або було ознайомлено з іншими Умовами та правилами, відповідач не надав.
               Крім того, вважає, що якщо суд не згоден із розрахунком заборгованості, то повинен був надати свій розрахунок.
               Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не надходив.
               Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 24 червня 2016  року між АТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Розмір процентної ставки за користування кредитними коштами дана заява не містить (а. с. 45).
До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифи, які відповідачем не підписані(а. с. 46-85).
Також позивачем було надано виписку з рахунку (а. с. 20-42) та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 43).
Відповідно до довідки банку відповідачу за вказаним кредитним договором були надані наступні кредитні картки №№: НОМЕР_1 (дата відкриття – 22 вересня 2016 року, термін дії - 09/17); НОМЕР_2 (дата відкриття – 16 січня 2017 року, термін дії – 09/18); НОМЕР_3 (дата відкриття – 05 березня 2018 року, термін дії – 02/19); НОМЕР_4 (дата відкриття – 28 лютого 2018 року, термін дії – 02/20); НОМЕР_5 (дата відкриття – 14 січня 2019 року, термін дії – 02/20) (а. с. 44).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість   ОСОБА_1  за вказаним кредитним договором станом на 09 жовтня 2021 року становить 75 940грн 65 коп. та складається з: 48 038 грн 28 коп. – заборгованість за тілом кредиту; 27 902 грн 37 коп. – заборгованість за процентами (а. с. 11-19).
Частково задовольняючи позов АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила надання банківських послуг, відсутність у заяві домовленості про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору. Отже вимоги банку про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами є безпідставними. Стосовно стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту суд вказав, що шляхом погашення відсотків за рахунок тіла кредиту та зняття щомісячної комісії за обслуговування картки банк безпідставно збільшив тіло кредиту на загальну суму 33 991 грн 54 коп., відтак банк не довів наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 48 038 грн 28 коп., оскільки не врахував суму сплачених відповідачем коштів в рахунок погашення кредиту, а тому позов підлягає задоволенню лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в сумі 14 046 грн 74 коп.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з відповідача сум нарахованих відсотків за користування кредитом, так як суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Суд першої інстанції вірно встановивши обставини того, що Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, дійшов правильного висновку, що їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 24 червня 2016 року шляхом підписання анкети-заяви, у зв`язку з чим відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена, зокрема, у формі сплати відсотків за користування кредитними коштами. 
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд першої інстанції обґрунтовано врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Отже, висновки суду в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення відсотків є законними та обґрунтованими з наведених вище підстав.
Також місцевий суд дійшов правильного висновку щодо наявності підстав стягнення з відповідача фактично отриманих, але не повернутих коштів.
Проте, колегія суддів не може погодитися з розміром, присудженої місцевим судом до стягнення, суми заборгованості за тілом кредиту в сумі 14 046 грн 74 коп.
Як вбачається з виписки з рахунку банк нараховував відповідачу комісію, зокрема:
1500 грн – комісія за обслуговування (22 червня 2016 року);
1549,65 грн – плата за несвоєчасне погашення кредитного ліміту (24 лютого 2019 року);
2080 грн – щомісячна комісія за обслуговування картки 160 грн за період з жовтня 2016 року по жовтень 2017 року (160 грн х 13 платежів);
600 грн. - щомісячна комісія за обслуговування картки 300 грн за період листопад – грудень 2017 року (300 грн х 2 платежі).
Всього було нараховано комісії на загальну суму 5729,65 грн.
Як правильно зазначив суд першої інстанції доказів погодження сторонами договору в письмовій формі сплату комісії суду не надано.
Отже заборгованість за тілом кредиту, яку банк пред`явив до стягнення в сумі 48 038 грн 65 коп. підлягає зменшенню на вказану суму.
Водночас не можна погодитися висновком суду про те, що з виписки з рахунку вбачається, що банк погашав відсотки за рахунок тіла кредиту, оскільки ні випискою, ні розрахунком заборгованості, наданим позивачем, вказана обставина не підтверджується.
Відтак, підлягає стягненню сума фактично отриманих, але не повернутих коштів в розмірі 42 308 грн 63 коп. (48038,28 грн – 5729,65 грн), а не в розмірі 14 038 грн 74 коп., як помилково вважав суд першої інстанції.
Отже, виходячи з викладеного, рішення суду першої інстанції на підставі п. 2 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні в частині розміру заборгованості за кредитним договором № б/н від 24 червня 2016 року.
Також відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає зміні рішення суду і в частині розподілу судових витрат. Пропорційно до задоволеної частини позовних вимог та апеляційної скарги з  ОСОБА_1  на користь АТ КБ «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати  по сплаті судового збору: в розмірі  1264 грн 68 коп. за подання позовної заяви та 1554 грн 79 коп. за подання апеляційної скарги. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 2; 381-382 ЦПК України, суд – 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.
Заочне рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2022 року змінити в частині розміру заборгованості за кредитним договором та в частині розподілу судових витрат.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 24.06.2016 року в сумі 42 308 гривень 63 копійки та судові витрати в сумі 1264 гривні 68 копійок.
В іншій оскаржуваній частині заочне рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 09 лютого 2022 року залишити без змін.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 1554 гривні 79 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -  	Т. А. Левченко	

Судді:                                                                                        О. І. Собина 

                                                                                                   С. С. Ткачук