ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4338/22 Справа № 2о-296/08 	  	Суддя у 1-й інстанції - Стамбула М.І. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою 
                       прокурора Дніпровського району міста Херсона, 
на рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 08 жовтня 2008 року у справі за заявою ОСОБА_1 , зацікавлена особа — Відділ у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління державної міграційної служби України в Херсонській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, - 

                                       ВСТАНОВИЛА: 
       В вересні 2008 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з заявою на предмет встановлення факту постійного проживання на території України з 1987 року, посилаючись на те, що відповідно до Міжурядової угоди «Про направлення та прийом вєтнамських громадян на професійне навчання і роботу на підприємствах та в організаціях СРСР» від 02 квітня 1981 року він в 1987 році приїхав з республіки В`єтнам в Україну та в період з 1987 року до 1992 року працював на Криворізькій взуттєвій фабриці, назву та форму господарювання якої змінено на ВАТ «Комекс».
       У зв`язку із закінченням терміну Міжурядової угоди, 30 вересня1992 року його було звільнено з вказаного підприємства, але він залишився проживати в Україні за адресою АДРЕСА_1 , де і проживає по теперішній час.
       В заяві просить встановити факт проживання на території України з 1987 року для набуття громадянства за територіальним походженням згідно ст. 8 Закону України «Про громадянство України».
       Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 08 жовтня 2008 року заяву задоволено. Встановлено факт проживання  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1   на території України до 24 серпня 1991 року постійно. 
       Зобов`язано ВГІРФО УМВС України в Херсонській області оформити громадянство України  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с. 11/.
       Не погоджуючись з рішенням суду, прокурор Дніпровського району м. Херсона подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить його скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви  ОСОБА_1 .
03 березня 2011 року рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Херсонської області апеляційну скаргу прокурора Дніпровського району м. Херсона задоволено, рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 08 жовтня 2008 року скасовано та ухвалено нове з відмовою у задоволенні заяви  ОСОБА_1 , обґрунтовуючи таку відмову тим, що ОСОБА_1 не був позбавлений права звернутись до компетентних органів з клопотання про прийняття до громадянства України за умов подання зобов`язання припинити іноземне громадянство та дотримання інших вимог, встановлених ст.9 Закону України “Про громадянство України”, як і не надав доказів такого звернення до компетентних органів з врегулювання питання отримання ним громадянства України та відмови йому у наданні громадянства України, щоб потребувало захисту його порушеного права в судовому порядку /а.с. 14-17/.
Дізнавшись 10 листопада 2018 року про наявність рішення апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2011 року,  ОСОБА_1 , 29 грудня 2018 року звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2011 року, а рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 08 жовтня 2008 року залишити без змін, посилаючись на відсутність належного повідомлення його особисто апеляційним судом, невручення копії апеляційної скарги прокурора, відсутність надіслання йому рішення апеляційної інстанції, яке отримано його представником лише 21 жовтня 2018 року, зважаючи ще на те, що заявником рішення апеляційного суду від 03 березня 2011 року фактично виконано 30 листопада 2015 року та скасовано рішення про оформлення набуття ним громадянства України.
25 квітня 2019 року ухвалою Верховного Суду витребувано з Дніпровського районного суду міста Херсона цивільну справу №2о-296/08, однак на виконання цієї ухвали Дніпровським районним судом міста Херсона надано відповідь про неможливість надіслання цивільної справи у зв`язку із її знищенням за терміном зберігання, при цьому зазначив про наявність рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 08 жовтня 2008 року та рішення апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2011 року.
Ухвалою Верховного Суду від 27 червня 2019 року направлено на адресу першої інстанції невідновлені матеріали зі знищеної справи №2о-296/08 для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження та ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 04 лютого 2020 року втрачене судове провадження у справі №2о-296/08 відновлено в частині змісту рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 08 жовтня 2008 року та в частині рішення апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2011 року.
Постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення апеляційного суду Херсонської області від 03 березня 2011 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції /а.с. 209-214/.
Указом Президента України №64/2022 від 24 лютого 2022 року “Про введення воєнного стану в Україні», у зв`язку із військовою агресією Російської Федерації проти України, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який продовжено Указом Президента України №341/2022 від 17 травня 2022 року "Про продовження строку дії воєнного стану в Україні", який затверджено Законом України № 2263-IX від 22 травня 2022 року, з 05 години 30 хвилин 25 травня 2022 року строком на 90 діб. 
Розпорядженням Верховного Суду від 06 березня 2022 року № 1/0/9-22  «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану», відповідно до частини сьомої статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", враховуючи неможливість судами здійснювати правосуддя під час воєнного стану  змінено територіальну підсудність судових справ Херсонського апеляційного суду та визначено територіальну підсудність таких справ Дніпровському апеляційному суду. 
Ухвалою колегії суддів Дніпровського апеляційного суду від 25 квітня 2022 року справу за матеріалами відновленого судового провадження у справі №2о-296/08 призначено до апеляційного розгляду. 
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення Дніпровського районного суду міста Херсона від 08 жовтня 2008 року в межах заявлених вимог та досліджених Верховним Судом доказів, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора Дніпровського району м. Херсона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
       Судами встановлено, що  ОСОБА_1 є громадянином Соціалістичної Республіки Вёєтнам.
       Згідно з обзацем 4 пункту 4 Прикінцевих положень Закону України “Про імміграцію” такими, що мають дозвіл на імміграцію в Україну, слід вважати, зокрема, іноземців та осіб без громадянства, які прибули в Україну до 06 березня 1998 року за Угодою між Урядом Соціалістичної Республіки В`єтнам та Урядом СРСР про направлення і прийняття в`єтнамських громадян на професійне навчання та роботу на підприємства і в організації СРСР від 02 квітня 1981 року, залишилися проживати в Україні і звернулись протягом шести місяців з дня набрання чинності цим Законом із заявою про видачу їм посвідки на постійне проживання в Україні.
       Відповідно до довідки ВАТ “Комекс” від 28 грудня 2005 року ОСОБА_1 працював на Криворізькій взуттєвій фабриці, правонаступником якої є ВАТ “Комекс”, з 06 грудня 1987 року до 30 вересня 1992 року.
       Згідно з довідкою житлово-комунального відділу ВАТ “Херсонські комбайни” ОСОБА_1 проживає на АДРЕСА_1 .
       Встановлення факту постійного проживання на території України до 24 серпня 1991 року необхідно ОСОБА_1 для набуття громадянства України за територіальним походженням.
       Задовольняючи вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що заявлені заперечення представника ВГІРФО УМВС України в Херсонській області в судовому засіданні не спростовують факт проживання  ОСОБА_1 на території України постійно до 24 серпня 1991 року, що підтверджено письмовим доказом, тобто довідкою ВАТ “Комекс” від 28 грудня 2005 року. 
       Таким чином суд першої інстанції дійшов вірного висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що заявник щонайменше з 06 грудня 1987 року постійно проживав на території України. 
       У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.
       В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.        
       Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
       Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
       Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
       Зазначене узгоджується і з вимогами ст. 234, ч.2 ст. 256 ЦПК України, що діяли на момент ухвалення рішення Дніпровського районного суду м. Херсона, тобто на 08 жовтня 2008 року.
       Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.
       Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.
       Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав.
       Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України").
       Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.
       Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).
       Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.
       Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.
       Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.
       Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.
       Отже, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України.
       Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.
       Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).
       Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.
       Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.
       Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.
       Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.
       Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).
       Суд першої інстанції, з висновком якого погоджується і колегія суддів, дослідивши наявні у справі докази, зокрема, довідку ВАТ “Комекс” від 28 грудня 2005 року щодо проживання ОСОБА_1 з 06 грудня 1987 року до 30 вересня 1992 року на території України, тобто станом на 24 серпня 1991 року, обґрунтовано вважав доведеним факт постійного проживання  ОСОБА_1  на території України станом на 24 серпня 1991 року, що є підставою для задоволення заяви в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України, тобто станом на 24 серпня 1991 року.
       Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 19 травня 2021 року у справі 496/818/19.
       Задовольняючи вимоги щодо зобов`язання Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління державної міграційної служби України в Херсонській області оформити громадянство України ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував того, що реєстрація громадянства України за рішенням суду відбувається шляхом внесення запису про набуття особою громадянства України спеціально уповноваженим на те органом у відповідні облікові документи, що є фактичним виконання рішення суду про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_1 на території України, тобто станом на 24 серпня 1991 року, що не потребує додаткового зобов`язання відповідного уповноваженого на це органу щодо вчинення цих дій, тому колегія суддів приходить до висновку, що такі вимоги заявника задоволенню не підлягають, а рішення у цій частині підлягає скасуванню. 
       Згіднозі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту проживання його на території України таном на 24 серпня 1991 року, та про відмову у зобов`язанні Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління державної міграційної служби України в Херсонській області оформити громадянство України ОСОБА_1 .
       З огляду на встановлені колегією суддів приведені в апеляційній скарзі доводи прокурора Дніпровського району м. Херсона, останні не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, без зазначення та надання відповідних доказів на спростування встановленого факту судом першої інстанції проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, легального перебування заявника, який є іноземцем, на території України, починаючи з 1987 року та свідчать про особисте тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
       Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. 
       З огляду на викладене та враховуючи, що судом першої інстанції при ухваленні судового рішення вирішено питання фактично примусового виконання рішення суду про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року шляхом зобов`язання відповідного уповноваженого органу на реєстрацію такого встановленого судом факту, що можливо лише у порядку позовного провадження, тоді як ця справа розглядалась в порядку окремого провадження, яка не передбачає наявність спору між сторонами та, відповідно, спонукання одною стороною до здійснення дій іншою стороною, яка в даному випадку є лише заінтересованою особою, що є порушенням норм процесуального права і є обов`язковою підставою для скасування рішення в цій частині, тому колегія суду приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду частковому скасуванню з відмовою в задоволенні вимоги в частині зобов`язання Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління державної міграційної служби України в Херсонській області оформити громадянство України ОСОБА_1 .
       
Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів,
-
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Дніпровського району міста Херсона — задовольнити частково. 
Рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 08 жовтня 2008 року в частині задоволення вимог про зобов`язання Відділу у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Управління державної міграційної служби України в Херсонській області оформити громадянство України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - скасувати, у задоволенні вимог в цій частині - відмовити. 
       В іншій частині рішення суду залишити без змін. 

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       М.О. Макаров