ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2951/22 Справа № 192/494/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Тітова О. О. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

                                       ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 червня 2022 року                Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,
за участю секретаря – Заворотного К.Я., 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                                 ОСОБА_1 , 

на рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2021 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - 

ВСТАНОВИЛА: 

       У квітні 2021 року ОСОБА_2  звернулася до суду з позовною заявою, пред`явленою до ОСОБА_1 , на предмет визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні, що розташовано за адресою:  АДРЕСА_1 , посилаючись на ч.2 ст. 405, ст. ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України та обґрунтовуючи це тим, що у період з 27 квітня 1991 року по 24 травня 2018 року позивач з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Позивач є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , у відповідності до свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20 вересня 1989 року, тобто зазначене майно їй належало до укладення шлюбу на праві особистої власності. Вона зазначила, що за спірної адресою зареєстрований її колишній чоловік ОСОБА_1 , який там не проживає більше двох років, його особистих речей в домоволодінні немає, він фактично мешкає за іншою адресою, де має будинок у власності. Відповідач не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні домоволодіння, що створює для неї суттєві незручності в оформленні житлової субсидії. Крім того, відповідач має тиск на позивача, маючи реєстрацію місця проживання за її адресою, влаштовує сварки, бійки, пошкодження меблів, погрожує фізичною розправою, будучи засудженим вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02 квітня 2019 року за викрадення належного позивачеві ювелірного виробу, тому реєстрація відповідача у житловому приміщенні, належному позивачеві на праві власності, змушує її нести додаткові витрати на оплату комунальних платежів та перешкоджає їй повною мірою розпоряджатись на власний розсуд її майном. 
       Рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені у повному обсязі. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням в домоволодінні, якен розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_2 .
       Не погодившись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що воно є незаконним, ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідності висновків суду обставинам справи.
       01 червня 2022 року, на виконання вимог ст.360 ЦПК України, позивач подала відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про те, що шлюб між нею та відповідачем розірвано у 2018 році, спільне проживання, ведення спільного господарства та будь-які шлюбні відносини між ними припинились з березня 2019 року. Під час того, як колишній чоловік пішов, їх спільна донька вийшла заміж та народила дитину, з якою часто проживає разом з позивачем у її будинку, однак за цей час відповідач не бачив ані зятя, ані онука жодного разу, проживаючи за іншою адресою, де має власність. Зазначила, що рішення суду є обґрунтованим, ухваленим з об`єктивним дослідженням всіх обставин справи, письмових доказів та допитом свідків, що свідчить про відсутність порушення норм матеріального та процесуального права. Просила залишити рішення суду без змін, а в задоволенні апеляційної скарги відмовити у повному обсязі.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок, посвідченого від 20 вересня 1989 року, виданого на підставі рішення виконкому Солонянської районної селищної ради народних депутатів від 19 липня 1989 року, домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 /а.с. 17/. 
       27 квітня 1991 року укладено шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , у зв`язку з чим дружині після укладення шлюбу присвоєно прізвище ОСОБА_4 /а.с. 20/.
       Згідно довідки Сурсько-Михайлівською сільської ради № 1406 від 13 вересня 2016 року адреса домоволодіння, належного ОСОБА_2 , змінилася на АДРЕСА_1 /а.с. 27/.
       Згідно листа ТОВ «Абріс» від 11 червня 2021 року №166 за даними реєстрації нерухомого майна станом на 31 грудня 2012 року право власності на житловий будинок АДРЕСА_3 зареєстроване за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 20 вересня 1989, виданого Сурсько-Михайлівською сільською радою та зареєстрованого Марганецьким міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзу№3, реєстр №8 /а.с. 38/.
       24 червня 2018 року набрало чинності рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 24 травня 2018 року про розірвання шлюбу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 /а.с.10/.
       Листом Солонянського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 21 червня 2018 року ОСОБА_2 повідомлено про результати розгляду звернення від 07 червня 2018 року по факту вчинення домашнього насильства 05 червня 2018 року. Згідно висновку від 20 червня 2018 року подальша перевірка припинена /а.с. 12/.
       Листом Солонянського ВП Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 06 серпня 2018 року ОСОБА_2 повідомлено про результати розгляду звернення від 16 липня 2018 року по факту висловлювань колишнього чоловіка погроз фізичною розправою та щодо нацьковування собаки. Згідно висновку від 30 липня 2018 року подальша перевірка припинена.
       Згідно вироку Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 02 квітня 2019 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України за фактом крадіжки з 16 вересня 2018 по 20 листопада 2018 домоволодіння в АДРЕСА_1 ювелірного виробу, належного ОСОБА_2 /а.с. 16/.
       Згідно довідки Сурсько-Михайлівської сільської ради від 19 жовтня 2020 року №782 по АДРЕСА_1 дійсно зареєстрована та постійно проживає ОСОБА_2 та колишній чоловік — ОСОБА_1 , який зареєстрований, але не проживає /а.с. 18/.
       Згідно довідки Сурсько-Михайлівської сільської ради від 11 вересня 2019 року №187/03-26/2019 ОСОБА_2 зверталась до сільської ради із письмовими заявами 12 липня 2018 року про вирішення конфлікту з колишнім чоловіком ОСОБА_1 щодо несплати ним 50% комунальних послуг; 19 лютого 2019 року щодо конфлікту з колишнім чоловіком ОСОБА_1 щодо розподілу спільно нажитого майна, певну частину якого він вивіз та складання акту опису майна; 25 червня 2019 року про направлення комісії для складання акту про відсутність майна, яке є в акті від 14 березня 2019 року /а.с. 19/.
       З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї ОСОБА_2 від 01 липня 2020 року, 29 березня 2021 року, 05 квітня 2021 року членами комісії зроблено висновок, що ОСОБА_1 , зареєстрований, але не проживає за спірною адресою /а.с. 21/.
       З витягу про інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованого станом на 29 вересня 2020 року вбачається, що відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_4 .
       14 березня 2019 року та 20 лютого 2020 року були складені акти опису майна ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..
       Згідно висновку поліції від 06 липня 2020 року по заяві ОСОБА_1 від 03 липня 2020 року відносно того, що колишня дружина ОСОБА_2 не впускає його до будинку, подальша перевірка припинена. Зазначений висновок листом від 06 липня 2020 року направлено ОСОБА_1 ..
       Згідно висновку поліції від 30 червня 2021 року по заяві ОСОБА_1 від 03 червня 2021 року щодо конфлікту з дружиною ОСОБА_2 , подальша перевірка припинена. Зазначений висновок листом від 30 червня 2021 року направлено ОСОБА_1 ..
       Відповідач здійснював оплату послуг електропостачання на суму 50 грн. за лютий 2020 року та за серпень - грудень 2020 року у сумі по 50 грн. за кожний місяць. За період з січня по травень 2021 року позивач оплачував по 50 грн. за кожний місяць, здійснив відповідні платежі 25 травня 2021 року, також оплатив послуги електропостачання на суму 50 грн. за червень 2021 року. Відповідачем здійснювалась оплата газопостачання за період з липня 2020 року по червень 2021 року по 30 грн. за кожен місяць.
       Позивачем 31 липня 2018 року укладено договір про постачання електричної енергії з АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» та надано квитанції про оплату послуг електропостачання на різні суми від 607 грн. до 913 грн.
       Позивачем 05 квітня 2021 року укладено договір про постачання природного газу з ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» та надано квитанції про оплату послуг газопостачання на різні суми, в тому числі на суму до 2987 грн. за січень 2021 року.
       З досліджених судом першої інстанції матеріалів цивільної справи №192/ 11647/18 встановлено, що ОСОБА_2 03 вересня 2018 року звернулась до Солонянського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг в сумі 17 485,69 грн. за електроенергію за період з серпня 2015 року по липень 2018 року та за природній газ за період з листопада 2015 року по липень 2018 року, та своєю заявою від 27 вересня 2019 року відкликала позовну заяву, посилаючись на можливість вирішити питання у досудовому порядку у звязку із добровільним виїздом відповідача з її житлового будинку, тому просила повернути позовну заяву та сплачений за подання заяви судовий збір.
       Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області у цивільній справі №192/1647/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення понесених витрат по оплаті комунальних послуг позовну заяву повернуто позивачу на підставі заяви позивача від 27 вересня 2019 року.
       Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1 , набувши особистого сервітуту, в силу ст.ст.401-406 ЦК України, який полягав у праві користування житловим приміщенням, ніколи не був власником спірного будинку, або його частини, і його право користування будинком було пов`язане із наявністю права власності на це майно його дружини - позивача ОСОБА_2 , у відповідності до положень ст. 156 Житлового Кодексу УРСР, який він втратив з розірванням шлюбу 24 червня 2018 року, тим самим позбувшись статусу члена сім`ї власника спірного будинку.
       Судом першої інстанції вірно надано правову оцінку твердженням відповідача та зазначено, що перепланування, перебудова та добудова будинку, підсобних приміщень не породжує права власності на домоволодіння чи його частину, як і не породжує право користування житловим приміщенням на цих підставах.
Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, оскільки іншого відповідачем не доведено, то за встановлених судом обставин, показань свідків та письмових доказів підстави для користування спірним житловим приміщення згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача відсутні, а тому суд першої інстанції вірно визнав, що мало місце користування житлом відповідачем ОСОБА_1 не зобов`язальне позадоговірне, а на обмеженому речовому праві особистого сервітуту відповідно до ст. 405 ЦК України з наслідками, передбаченими ч. 4 ст. 156 і ст. ст. 157, 162 ЖК УРСР.
       Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
       Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
       Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16.
       Установивши дійсні обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку зібраним доказам, правильно застосував норми матеріального права, не допустив порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення спору, та дійшов обґрунтованого висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, враховуючи, що відповідач відсутній у спірній квартирі близько двох років і не користується нею, тому суд дійшов вірного висновку, що сервітут відповідачем не використовується без поважних причин більше строку його збереження за особою, на підставі чого згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України сервітут відповідача припинився, а відповідача по суду належить визнати таким, який втратив право користування спірним житловим приміщенням у зазначеному домовлодінні відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України внаслідок задавненості користування.
       Виходячи з вищенаведеного, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в судовому рішенні повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.
       Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції, оскільки такі доводи були покладені в обґрунтування відзиву на позов, яким була надана належна оцінка, таким чином вони не спростовують висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.
       Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
       Отже, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.ст. 263-265 ЦПК України, в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що беруть участь у справі, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку і ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, а тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін.
Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення. 
керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  – залишити без задоволення.
Рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2021 року – залишити без змін.        
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 
Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                                         М.О. Макаров