П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2022 року
м. Київ
 
справа № 607/12407/16к
провадження № 51-5986км20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі – Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого судді                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,
потерпілого                                                ОСОБА_6 
(у режимі відеоконференції),
представника потерпілого                    ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_8 на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2020 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК, і
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вищевказаним вироком місцевого суду ОСОБА_8 визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 122 КК до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік 6 місяців та покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат, речових доказів і заходів забезпечення кримінального провадження.
Цивільний позов ОСОБА_6 задоволено частково та стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого у рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди у розмірі 15 546,35 грн та 40 000 грн відповідно, а також стягнуто процесуальні витрати на правову допомогу у розмірі 10 000 грн.
Цим же вироком задоволено цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі департаменту фінансів Тернопільської ОДА та стягнуто з ОСОБА_8 на користь обласного бюджету для перерахунку департаменту фінансів Тернопільської ОДА витрат на лікування потерпілого від злочину у розмірі 6600 грн.
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 7 жовтня 2020 року залишив без задоволення апеляційну скаргу представника потерпілого та задовольнив частково апеляційну скаргу обвинуваченого, вирок місцевого суду змінив і зменшив розмір відшкодування ОСОБА_8 моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_6 до 15 000 грн. У решті вирок місцевого суду залишив без змін.
Постановою Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 15 квітня 2021 року скасовано ухвалу апеляційного судуі призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Тернопільський апеляційний суд ухвалою від 08 грудня 2021 року залишив без задоволення апеляційну скаргу представника потерпілого та частково задовольнив апеляційну скаргу засудженого, змінив вирок місцевого суду, відмовив в задоволенні цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі департаменту фінансів Тернопільської ОДА про стягнення з ОСОБА_8 витрат на лікування потерпілого, цивільний позов потерпілого залишив без розгляду, а також на підставі ч. 5 ст. 74 КК звільнив ОСОБА_8 від призначеного йому покарання на підставі ст. 49 КК, у зв`язку із закінченням строків давності.
Судами встановлено, що ОСОБА_8 5 серпня 2016 року близько 00:50, перебуваючи неподалік 1-го під`їзду у дворі будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків умисно наніс ОСОБА_6 один удар кулаком у праву ділянку обличчя, внаслідок чого потерпілому було заподіяно тілесні ушкодження, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 29 вересня 2016 року № 1421 відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування вироку місцевого суду й ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. 
На обґрунтування вимог касаційної скарги ОСОБА_8 вказує про те, що місцевий суд в основу вироку поклав ряд доказів, які є недопустимими, а саме: висновок судово-медичної експертизи від 29 вересня 2016 року № 1421 (медична документація отримана в позапроцесуальний спосіб); висновок додаткової судово-медичної експертизи від 12 жовтня 2016 року № 1770 (експертиза проведена з порушенням вимог КПК та правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17 січня 1995 року № 6); протоколи слідчих експериментів від 16 вересня 2016 року за участю свідка ОСОБА_9 та від 17 вересня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , які проведено з порушеннями вимог ст. 240 КПК, а також без дотримання процедури оформлення результатів цих слідчих дій, передбаченої статтями 104, 107 КПК; протокол огляду місця події від 5 серпня 2016 року, в якому відсутні відомості про спосіб ідентифікації вилучених на місці події змивів крові, і, як наслідок, висновок судово-медичної експертизи від 28 вересня 2016 року № 474, оскільки предметом дослідження експерта був марлевий тампон зі змивом крові, який отримано під час проведення огляду місця подій.
Зазначає про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про проведення судово-психіатричної експертизи для встановлення стану сильного душевного хвилювання в обвинуваченого під час інкримінованих йому дій, а також здійснив допит потерпілого з порушенням вимог ст. 353 КПК, без попередження ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність за надання завідомо неправдивих показань, ненадання стороні захисту можливості його перехресного допиту.
Наголошує на тому, що місцевий суд не обґрунтував належним чином з дотриманням стандарту доведення поза розумним сумнівом наявності у нього умислу на нанесення потерпілому середньої тяжкості тілесних ушкоджень, безпідставно відкинув його показання та показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо обставин події, не спростував версію засудженого щодо обставин конфлікту між ним та потерпілим, а також його твердження про перебування в стані необхідної оборони. Вказує на те, що суди попередніх інстанцій усупереч вимог п. 3 ч. 1 ст. 411 КПК не дали відповідей, чому прийняли до уваги показання потерпілого та його свідків, у тому числі свідка ОСОБА_9 , яка є дружиною потерпілого і зацікавленою особою, та не прийняли до уваги показання батьків обвинуваченого як зацікавлених осіб.
Вказує про те, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК, оскільки у ній не надано належну оцінку доводам апеляційної скарги сторони захисту.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор, потерпілий та його представник заперечували проти задоволення касаційної скарги засудженого, вважали рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання не з`явилися, заяв (клопотань) не подали. 
Мотиви суду
Колегія суддів заслухала суддю-доповідача, учасників судового провадження, перевірила матеріали кримінального провадження, наведені у касаційній скарзі доводи і дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Засуджений не погоджується із доведеністю його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину, вказує про відсутність у нього умислу на нанесення ОСОБА_6 тілесних ушкоджень, про перебування під час конфлікту у стані необхідної оборони, а також про недопустимість ряду доказів, які було покладено в основу вироку місцевого суду.
Колегія суддів відхиляє такі аргументи засудженого з огляду на таке.
Аргументи касаційної скарги ОСОБА_8 про недопустимість як доказу висновку судово-медичної експертизи від 29 вересня 2016 року № 1421 з підстав того, що медична документація, яка була предметом експертного дослідження, отримана в позапроцесуальний спосіб, колегія суддів вважає необґрунтованими з огляду на таке.
Однією із засад кримінального провадження, закріпленої у п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК, є змагальність сторін та свобода в поданні ними своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. 
Відповідно до положень частин 1 - 3 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
На підставі статей 3, 56 КПК потерпілий є стороною кримінального провадження і має право подавати докази не тільки суду, але і слідчому. Крім того, за правилами ч. 2 ст. 84 КПК показання потерпілого є процесуальним джерелом доказу.
Отже, виходячи із законодавчих норм, потерпілий наділений правом безпосередньо надавати слідчому медичні документи на підтвердження фактів, які стосуються завданої злочином шкоди його здоров`ю, а слідчий зобов`язаний прийняти ці документи для виконання завдань кримінального провадження та з`ясування всіх обставин, що згідно зі ст. 91 КПК належать до предмета доказування, у тому числі шляхом призначення судово-медичної експертизи за медичною карткою, отриманою від указаної сторони. У такому випадку разом із відповідною постановою слідчий скеровує до експертної установи медичну документацію, яка є об`єктом експертного дослідження. За інших обставин, тобто якщо потерпілий не згоден надати наявні в його розпорядженні необхідні документи, для отримання дозволу на тимчасовий доступ до них слідчий, застосовуючи заходи забезпечення кримінального провадження, звертається до суду за правилами глави 15 розділу II КПК.
Крім того, у силу ч. 2 ст. 242 КПК призначення експертизи у даному кримінальному провадженні для встановлення ступеня тяжкості та характеру тілесних ушкоджень є обов`язковим.
Аналогічні висновки зроблено у постанові об`єднаної палати ККС ВС від 27 січня 2020 року у справі № 754/14281/17.
Що ж стосується висновку судово-медичної експертизи від 28 жовтня 2016 року № 1770, то він є належним і допустимим доказом, порядок отримання якого, як і його зміст, відповідають положенням статей 101, 102 КПК. Твердження сторони захисту щодо невідповідності цього доказу вимогам КПК спростували суди попередніх інстанцій.
Також предметом ретельного дослідження судами попередніх інстанцій були протоколи слідчих експериментів від 16 вересня 2016 року за участю свідка ОСОБА_9 та від 17 вересня 2016 року за участю потерпілого ОСОБА_6 , які, попри твердження засудженого, підставно були визнані цими судами належними і допустимими доказами, з наведенням відповідних мотивів таких висновків.
Так, перевіряючи вказані доводи ОСОБА_8 , апеляційний суд дійшов висновку про те, що ст. 240 КПК не вимагає від слідчого проводити слідчий експеримент виключно на місці події злочину, а тому, оскільки вказані слідчі дії за участю потерпілого та свідка проводилися виключно з метою відтворення механізму спричинення ОСОБА_6 тілесного ушкодження, проведення такої слідчої дії в службовому кабінеті слідчого не свідчить про недопустимість її результатів як доказу. При цьому, суд апеляційної інстанції констатував, що розбіжностей у відтворенні механізму нанесення удару, а також недотримання процедури оформлення результатів цих слідчих дій протоколи слідчих експериментів не містять.
З такими висновками погоджується Верховний Суд.
Твердження засудженого про те, що протокол огляду місця події від 5 серпня 2016 року, в якому відсутні відомості про спосіб ідентифікації вилучених на місці події змивів крові, і, як наслідок, висновку судово-медичної експертизи від 28 вересня 2016 року № 474, оскільки предметом дослідження експерта був марлевий тампон зі змивом крові, який отримано під час проведення огляду місця події, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 237 КПК при проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження, та речей, вилучених з обігу. Усі вилучені речі і документи підлягають негайному огляду і опечатуванню із завіренням підписами осіб, які брали участь у проведенні огляду.
Як убачається із дослідженого судами попередніх інстанцій протоколу огляду місця події від 05 серпня 2016 року, в ньому зафіксовано хід цієї процесуальної дії, під час якої на відстані 2-х метрів від входу у під`їзд на землі виявлено пляму бурого кольору розміром 10х10 см, та в подальшому проведено змив речовини бурого кольору, схожої на кров відповідно до методики вилучення біологічних слідів (т. 1, а.к.п. 165-168). Вказаний протокол складено відповідно до вимог статей 104, 105 КПК, він був підписаний усіма учасниками цієї слідчої дії без будь-яких зауважень чи заперечень.
Крім того, про належне відібрання змивів речовини бурого кольору на місці події свідчить висновок судово-медичної експертизи від 28 вересня 2016 року № 474, який був предметом дослідження судів попередніх інстанцій, з дослідної частини якого убачається, що на дослідження експерту були передані 4 заклеєні конверти з паперу білого кольору з бинтами зі змивами, на яких міститься напис синього кольору: «05.08.2016 Тернопільський відділ поліції ГУНП в Тернопільській області. За адресою: м. Тернопіль, вул. Вербицького 5 під`їзд № 1. По факту: тілесних ушкоджень» і вказані конверти скріплені підписами слідчого, спеціаліста та понятих (т. 1, а.к.п. 133 – 135).
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про відсутність порушень вимог КПК під час відібрання та упакування змивів слідів речовини бурого кольору на місці події злочину, і, як наслідок, відсутність підстав для застосування доктрини «плодів отруйного дерева» до похідного доказу, а саме висновку судово-медичної експертизи від 28 вересня 2016 року № 474, а також відсутність підстав для визнання цього висновку недопустимим.
Однією з підстав для скасування Верховним Судом попередньої ухвали апеляційного суду від 07 жовтня 2020 року стала необхідність перевірки версії засудженого про його перебування в стані необхідної оборони у розумінні положень ст. 36 КК. Під час нового апеляційного розгляду суд з дотриманням вимог ст. 439 КПК належно здійснив розгляд вказаного провадження і, виходячи із встановлених фактичних обставин справи, а також з посиланням на досліджені докази, дійшов висновку про те що ОСОБА_8 не перебував у стані необхідної оборони під час нанесення удару потерпілому.
Під час розгляду касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій, а неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не можуть бути предметом перегляду в касаційному суді.
Судами було безпосередньо досліджено показання низки свідків і письмові докази у цьому провадженні, та на підставі комплексної оцінки сукупності таких доказів, зроблено висновок про відсутність стану необхідної оборони у момент нанесення удару потерпілому. 
Під час касаційної перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що допит усіх свідків (крім свідка ОСОБА_9 ) проведено з дотриманням положень ст. 352 КПК, оскільки показання ці особи надавали під присягою, будучи попередженими про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Допущене істотне порушення вимог КПК під час допиту свідка ОСОБА_9 у місцевому суді (не приведення цього свідка до присяги) було усунуте судом апеляційної інстанції, який повторно провів допит цього свідка з дотриманням вимог ст. 352 КПК. При цьому під час допиту в суді апеляційної інстанції свідок ОСОБА_9 надала показання аналогічні тим, що вона надавала у місцевому суді.
Твердження засудженого про недопустимість як доказу показань потерпілого ОСОБА_6 , який не був попереджений про кримінальну відповідальність за давання завідомо неправдивих показань, ненадання стороні захисту можливості перехресного допиту потерпілого, спростовуються дослідженим в ході касаційної перевірки звукозаписом судового засідання місцевого суду від 01 липня 2019 року, під час якого було проведено допит потерпілого. При цьому, як убачається із вказаного звукозапису судового засідання, перед початком допиту місцевий суд у відповідності до вимог ст. 353 КПК попередив ОСОБА_6 про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання та привів його до присяги, а в ході безпосереднього проведення допиту, як сторона обвинувачення, так і сторона захисту не були позбавлені можливості задавати питання потерпілому та у повній мірі скористалися таким правом.
Твердження засудженого про безпідставну відмову місцевим судом у задоволенні його клопотання про проведення судово-психіатричної експертизи для встановлення стану сильного душевного хвилювання в ОСОБА_8 під час інкримінованих йому дій, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що вказане клопотання сторони захисту було вирішено місцевим судом з дотриманням вимог КПК та з прийняттям відповідного рішення.
При цьому слід наголосити, що факт заявлення стороною у справі клопотання не зобов`язує суд, який його розглядає, беззаперечно задовольняти таке клопотання.
Колегія суддів вважає, що судами попередніх інстанцій було належно досліджено показання всіх допитаних свідків, з`ясовано суть протиріч між ними. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, щодо доведеності винуватості ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК, зроблено з додержанням вимог ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування усіх обставин, які підтверджено доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду й оціненими відповідно до вимог ст. 94 КПК. 
Колегія суддів Верховного Суду погоджується, що у цьому кримінальному провадженні суди за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінили кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшли правильного висновку щодо кримінально правової оцінки дій засудженого.
Колегія суддів дійшла висновку про відсутність процесуальних порушень під час дослідження місцевим судом доказів, а вирішення питання достовірності того чи іншого доказу або здійснення переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, відповідно до вимог ст. 433 КПК до компетенції суду касаційної інстанції не входить. Під час касаційного розгляду суд має оперувати тими фактичними обставинами, які встановлено судами попередніх інстанцій.
Суд апеляційної інстанції в межах, установлених ст. 404 КПК, й у порядку, визначеному ст. 405 КПК, переглянув кримінальне провадження за апеляційними скаргами представника потерпілого та засудженого на вирок місцевого суду, належним чином перевірив викладені у них доводи, зокрема аргументи апеляційної скарги ОСОБА_8 , які є аналогічними доводам його касаційної скарги, визнав їх необґрунтованими та навів належні й докладні мотиви своїх висновків. З такими висновками погоджується Верховний Суд.
Інші доводи, викладені в касаційній скарзі, та матеріали кримінального провадження не містять вказівки на порушення судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді кримінального провадження норм кримінального процесуального закону, які би ставили під сумнів обґрунтованість прийнятих цими судами рішень.
Колегія суддів вважає, що під час розгляду цього кримінального провадження суди першої та апеляційної інстанцій не допустили істотних порушень вимог процесуального закону і правильно застосували норми матеріального закону.
Вирок суду відповідає положенням статей 370, 374 КПК, а ухвала апеляційного суду – вимогам ст. 419 цього Кодексу.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ: 
Вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2020 року та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 08 грудня 2021 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого – без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

 
 
ОСОБА_1                          ОСОБА_2                             ОСОБА_3