ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

15 червня 2022 року 	м.Суми	

Справа №587/1562/21 
Номер провадження 22-ц/816/462/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Собини О. І. ,  Левченко Т. А. 
за участю секретаря судового засідання - Назарової О.М., 
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Бездрицька сільська рада Сумського району Сумської області, ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кордюка Віталія Петровича на рішення Сумського районного суду Сумської області від 24 грудня 2021 року в складі судді Черних О.М., ухваленого у м. Суми, -

                                                                 в с т а н о в и в :

12 серпня 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Бездрицької сільської ради Сумського району Сумської області (далі - Бездрицька сільська рада) та ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житлового будинку АДРЕСА_1, площею 98,4 кв.м.; сараю (Літера Б), площею 36,8 кв.м.; погреба (Літера п/г), площею 26.1 кв.м.; сараю (Літера В), площею 7,4 кв.м., вбиральні (Літера Г), площею 1,4 кв.м. та огорожі (літера 1-4), площею 43,3 кв.м.; земельної ділянки з кадастровим номером 5924788300:03:010:0252, площею 0,0400 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд»; земельної ділянки з кадастровим номером 5924788300:03:010:0253, площею 0,1100 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства».
Позов мотивовано тим, що з 1980 року до 2002 року заявниця перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти, спільними зусиллями побудовано спірний будинок з надвірними будівлями. Крім того, подружжям були набуті спірні земельні ділянки. За життя чоловік заявниці зареєстрував домоволодіння на себе, а після розірвання шлюбу заявниця продовжувала проживати в будинку, вважаючи себе співвласницею спільно набутого майна. З 2003 року ОСОБА_3 став проживати окремо від заявниці за іншою адресою, після чого позивачка самостійно утримувала будинок та сплачувала комунальні платежі. 11 травня 2021 року ОСОБА_3 склав заповіт на все належне йому майно на користь сина ОСОБА_2 і після смерті колишнього чоловіка ІНФОРМАЦІЯ_1 дружина сина - ОСОБА_4 повідомила заявницю про необхідність звільнення домоволодіння, яке за заповітом повністю належить сину позивачки. Крім того, на дві кімнати в будинку повісили замки і заявниця не може використовувати житло за призначенням. Також позивачка вказує, що не давала згоду на розпорядження своєю частиною майна при складенні заповіту.
Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 24 грудня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, площею 98,4 кв.м.; 1/2 частку сараю (Літера Б), площею 36,8 кв.м.; 1/2 частку погреба (Літера п/г), площею 26.1 кв.м.; 1/2 частку сараю (Літера В), площею 7,4 кв.м., 1/2 частку вбиральні (Літера Г), площею 1,4 кв.м., 1/2 частку огорожі (літера 1-4), площею 43,3 кв.м., на 1/2 частку земельної ділянки з кадастровим номером 5924788300:03:010:0252, площею 0,0400 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд».
В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 605,33 грн судового збору.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Кордюк В.П., посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення суду в частині задоволених позовних вимог, недоведеність обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду в оскаржуваній частині скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що заявлений позов є передчасним, оскільки позивачка не є співвласницею спірного домоволодіння, поділ майна подружжя не здійснювався, тобто частка ОСОБА_1 не визначалась. Крім того, заявницею не доведено, що відповідачами порушено право власності позивачки. Суд не застосував до спірних правовідносин наслідки спливу трирічного строку позовної давності, оскільки з моменту розірвання шлюбу, тобто з 2002 року минуло понад 19 років, проте вимоги про поділ спільного майна подружжя не заявлялись, доказів поважності пропуску строку позовної давності не надано.
В частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки з кадастровим номером 5924788300:03:010:0253, площею 0,1100 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , рішення суду не оскаржується, а тому на підставі ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. При цьому зазначає, що розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності. 11 травня 2021 року ОСОБА_3 без згоди заявниці склав заповіт на спірне нерухоме майно, достовірно знаючи, що 1/2 частина цього майна належить заявниці. Після смерті колишнього чоловіка відповідач та його дружина фактично почали виганяти заявницю з будинку. Відтак, вважає, що її права були порушені у травні 2021 року, а тому заявниця не пропустила трирічний строк позовної давності. Вважає подані докази в обґрунтування вимог позову належними доказами, а заперечення і доводи відповідача - необґрунтованими та такими, що не підтверджені жодними доказами.
Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2 - адвоката Кордюка В.П., позивача ОСОБА_1 та її представника - адвоката Матішинця В.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 червня 1980 року (а.с. 17), який рішенням Сумського районного суду Сумської області від 21 січня 2002 року розірвано, актовий запис про розірвання шлюбу складено 02 грудня 2015 року (а.с. 27, 29).
Згідно зі свідоцтвом про забудову ОСОБА_3 надано дозвіл будівництво житлового будинку та господарські будівлі за адресою: АДРЕСА_1 , встановлено строк з 1981 року по 1983 рік, до свідоцтва додано рішення Виконавчого комітету Сумської районної ради народних депутатів Сумської області УССР від 14 жовтня 1981 року № 291 (а.с. 25-26).
Будівництво житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 , було завершено в 1982 році (а.с. 30-32).
Судом також встановлено, що з 1981 року по 1985 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_1 за спільні кошти, спільними зусиллями побудували будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями та спорудами, що підтверджується накладними та квитанціями (а.с. 34-63).
З копії інвентаризаційної справи на будинок АДРЕСА_1 , вбачається, що право власності на домоволодіння зареєстроване за ОСОБА_3 (а.с. 96-108).
Інформація про право власності чи інше речове право на вказане домоволодіння в АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі власності на нерухоме майно відсутня (а.с. 18), тобто спірне домоволодіння за ОСОБА_3 чи позивачкою не було зареєстроване.
Згідно з довідкою Бездрицької сільської ради № 157/03-05 від 07 липня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 1985 року і по теперішній час (а.с. 33).
Згідно з копіями квитанцій з 2003 року і до теперішнього часу ОСОБА_1 самостійно утримувала будинок, сплачувала обов`язкові платежі (а.с. 64-82).
Згідно з витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5924788300:03:010:0252, площею 0,0400 га з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд», підстава - рішення органу місцевого самоврядування Токарівської сільської ради від 01 листопада 1993 року, а також право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5924788300:03:010:0253, площею 0,1100 га з цільовим призначенням «для ведення особистого селянського господарства», підстава - рішення органу місцевого самоврядування Токарівської сільської ради від 01 листопада 1993 року (а.с. 19-24).
11 травня 2021 року ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповів все належне йому майно сину ОСОБА_2 (а.с. 159).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер і після його смерті спадщину за заповітом прийняв його син - ОСОБА_2 (а.с. 156-157).
Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка залишилась проживати в спірному будинку, продовжувала його утримувати як власний, тобто про порушення своїх прав заявниця дізналась лише в 2021 році, після смерті свого колишнього чоловіка, оскільки вважала себе власницею спірного будинку. Також суд виходив  з того, що будинок АДРЕСА_1 побудований в період шлюбу та за спільні кошти подружжя, а тому суд вважав, що право ОСОБА_1 на поділ будинку та земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд є доведеним та задовольнив позов в цій частині.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог з наступних підстав.
Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю (який діяв на час придбання спірного майна) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до статті 16 Закону України «Про власність» майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності.
Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.
Відповідно до вимог статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Аналогічно статус майна, придбаного подружжям під час шлюбу, регулюють норми Сімейного кодексу України.
Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Такі ж положення містить і ст. 368 ЦК України.
Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільності набутого майна щодо певного об`єкта в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її заперечує.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України).
За нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке набуте одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета набуття цього майна - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. Тобто сімейне законодавство передбачає виникнення спільної сумісної власності на майно і рівні права подружжя щодо володіння, користування і розпорядження ним.
Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним з них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має, оскільки майно знаходиться у спільній сумісній власності подружжя без визначення часток.
Відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.
Вирішуючи спір в частині задоволених позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановив, що спірні домоволодіння та земельна ділянка були набуті позивачкою та її колишнім чоловіком під час шлюбу в інтересах їх сім`ї і лише формально це майно було зареєстроване на ім`я ОСОБА_3 , а тому це майно є їх спільною власністю.
Доводи апеляційної скарги з приводу того, що заявлені позовні вимоги є передчасними, оскільки спірне нерухоме майно не було поділене після розірвання шлюбу, з огляду на зміст ст. 68 СК України, на увагу не заслуговують.
Відповідно до ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.
Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України).
Отже, правильно встановивши, що спірні житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та земельна ділянка, призначення для будівництва та обслуговування будинку, набуті позивачкою та її колишнім чоловіком під час шлюбу та в інтересах їх сім`ї, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що це нерухоме майно є їх спільним майном, а тому підлягає поділу шляхом визнання за позивачкою права на 1/2 частину спірного нерухомого майна.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода у наданні суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).
Обсяг поданих ОСОБА_1 письмових доказів на підтвердження заявлених позовних вимог апеляційний суд вважає достатнім.
Стосовно доводів апеляційної скарги про пропуск заявницею строку позовної давності колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.
До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України).
При визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 жовтня 2020 року у справі № 202/3004/16-ц (провадження № 61-774св20) зроблено висновок, що «при визначені початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя».
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19) зроблено висновок, що «обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Отже, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15)».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди дійшли правильного висновку, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтями 32-38 ГПК України (в редакції, чинній на час винесення оскаржуваних судових рішень), про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше».
У даній справі заявницею доведено, що про порушення (не визнання відповідачем) її права власності на спірне спільне нерухоме майно стало відомо з 11 травня 2021 року, тобто з моменту посвідчення заповіту, яким її колишній чоловік без згоди позивачки заповів спірне нерухоме майно відповідачу - ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову за пропуском позовної давності.
Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтею 89 ЦПК України правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення в частині задоволених позовних вимог. Підстав для скасування даного рішення за доводами апеляційної скарги немає.
Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

                                                         п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Кордюка Віталія Петровича залишити без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 24 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Головуючий -  	В. І. Криворотенко	

Судді:                                                                                        О. І. Собина 

                                                                                                   Т. А. Левченко