Номер провадження: 22-ц/813/2454/22 
Справа № 509/3873/19
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.05.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі: 
головуючого – Цюри Т.В.
суддів – Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу,-

В С Т А Н О В И В :

У липні 2019 року Моторно (транспортне) страхове бюро України звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу.
В обґрунтування позовної заяви, позивач посилається на те, що ОСОБА_1 18.06.2018 р., керуючи транспортним засобом «ГАЗ», н.з. « НОМЕР_1 » в с. Молодіжне Овідіопольського району Одеської області допустив зіткнення з транспортним засобом «Тойота Королла», н.з. « НОМЕР_2 », внаслідок чого, автомобілі отримали механічні пошкодження.
Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року у справі № 509/4981/17 відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, але провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 25.07.2018 року у справі № 509/4981/17 постанову Овідіопольського районного суду Одеської області по даній справі скасовано та провадження закрито за закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП не була застрахована, тому власник пошкодженого автомобіля звернувся до МТСБУ з заявою про отримання відшкодування шкоди. МТСБУ здійснило виплату відшкодування у розмірі 62 052,31 грн., тому у МТСБУ виникло право зворотної вимоги (регресу).
Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2021 року відмовлено у задоволенні позовної заяви Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмету спору - ОСОБА_2 , про відшкодування шкоди в порядку регресу.
Стягнуто з Моторного (транспортного) страхового бюро України на користь ОСОБА_1 суму понесених судових витрат в розмірі 3 922,56 гривень.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Моторно (транспортне) страхове бюро України подало до суду апеляційну скаргу, у якій просить суд скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2021 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро України.
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , посилаючись на її необґрунтованість, просить суд рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2021 року- залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі зазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи 18.06.2018 року о 12 год. 20 хв. в с. Молодіжне Овідіопольського раойону Одеської області сталася дорожньо-траспортна пригода за участю автомобіля «Газ», державний номерний знак « НОМЕР_1 » під керуванням ОСОБА_1 та за участю автомобіля «Тойота Королла», державний номерний знак « НОМЕР_2 » під керуванням ОСОБА_2 . Внаслідок вищевказаної дорожньо-траспортної пригоди транспортним засобам було завдано механічних пошкоджень.
Постановою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року провадження по адміністративній справі відносно ОСОБА_1 про вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП – закрито, у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 25.07.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року щодо ОСОБА_1 – скасовано, а провадження закрито за закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Як вбачається з висновку експерта № 20-1897 автотехнічної експертизи обставин зіткнення автомобілів «ГАЗ-24» р/н НОМЕР_1 і «ToyotaCorolla» р/н НОМЕР_3 від 18.09.2020 р. (а.с. 150), дії відповідача відповідали вимогам пунктів 10.4 та 10.1 ПДР, згідно з якими водій, що виконує поворот ліворуч поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, і перед зміною напрямку руху переконатись, що це буде безпечним. Дії відповідача не знаходяться в причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів.
Натомість, вищезазначеним висновком встановлено, що дії іншого учасника ДТП, водія автомобіля «Toyota Corolla» р/н НОМЕР_2 не відповідали вимогам пункту 14.2.б) ПДР, згідно з якими перед початком обгону водій повинен був переконатися в тому, що водій автомобіля «ГАЗ» р/н НОМЕР_1 , який рухався попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту ліворуч, а оскільки такий сигнал був увімкнений, відмовився від обгону. Дії водія автомобіля «Toyota Corolla» р/н НОМЕР_2 знаходяться в причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що позивачем не доведено, що саме з вини відповідача сталася дорожньо-транспортна пригода та те, що між діями відповідача та завданою шкодою існує причинний зв`язок, та є вина останнього в її заподіянні, а отже підстави для відшкодування шкоди в порядку регресу відсутні.
Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погоджується, з наведених нижче підстав.
За змістом статей 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке реалізується шляхом звернення до суду. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст. 979 ЦК України).
Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності).
Види обов`язкового страхування в Україні визначені ст. 7 Закону України «Про страхування». До них п. 9 ч. 1 цієї статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
Згідно ізчастиною 1та 2 статті 1187 Цивільного кодексуУкраїни джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.
Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюється Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».
Відповідно доположень статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 вказаного Закону МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.
Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.
Згідно із частиною 1 статті 1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Відповідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Згідно зі статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
З огляду на презумпцію вини заподіювача шкоди особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини.
Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.
Так, під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що станом на день скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_3 застрахована не була, що не заперечується самим відповідачем у справі.
Відповідно до постанови Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року у справі № 509/4981/17 відповідача визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, але провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строків накладення адміністративного стягнення.
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 25.07.2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.06.2018 року щодо ОСОБА_1 – скасовано, а провадження закрито за закінченням строків, передбачених ст. 38 КУпАП.
Відповідно до статті129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.
Відповідно довимог ст.ст.252, 280 КУпАП при розгляді справи про адміністративне правопорушення,суд має повно, всебічно та об`єктивно дослідити усі обставини справи в їх сукупності та з`ясувати, чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для вирішення справи.
Статтею 124 КУпАП передбачено відповідальність за порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна.
Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
В постанові Апеляційного суду Одеської області від 25.07.2018 року у справі № 509/4981/17 судом зазначено, що постанова суду першої інстанції про закриття справи про адміністративне правопорушення на підставі ст. 38 КУпАП повинна презюмувати невинність особи в його вчиненні та на підставі того, що вина не була предметом доведення під час розгляду справи про її закриття, відповідна постанова не є документом, що підтверджує вину в установленому законом порядку.
Обставини, що виключають провадження у справі про адміністративне правопорушення визначені статтею 247 КУпАП. Відповідно до п.7 цієї статті провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю у зв`язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків, передбачених статтею 38 цього Кодексу.
Дана норма є імперативною і по своїй суті є формою відмови держави від юридичного переслідування особи за вчинення адміністративного правопорушення.
Тому, судом першої інстанції було вірно зазначено, що суд під час розгляду цивільної справи не обмежений доводами визначеними під час проваджень у справах про адміністративні правопорушення та повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода та чи сталася вона з вини відповідача. Вказана позиція викладена в постанові Верховного суду від 02 липня 2018 року по справі № 739/1069/17.
З метою повного зясування усіх обставин справи, судом першої інстанції було задоволено клопотання відповідача про проведення автотехнічної експертизи по справі.
Згідно висновку експерта № 20-1897 обставин зіткнення автомобілів «ГАЗ-24» р/н НОМЕР_1 і «ToyotaCorolla» р/н НОМЕР_3 від 18.09.2020 р. (а.с. 150), дії відповідача відповідали вимогам пунктів 10.4 та 10.1 ПДР, згідно з якими водій, що виконує поворот ліворуч поза перехрестям з відповідного крайнього положення на проїзній частині даного напрямку, повинен дати дорогу зустрічним транспортним засобам, і перед зміною напрямку руху переконатись, що це буде безпечним. Дії відповідача не знаходяться в причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів.
Натомість, дії іншого учасника ДТП, водія автомобіля «Toyota Corolla» р/н НОМЕР_2 не відповідали вимогам пункту 14.2.б) ПДР, згідно з якими перед початком обгону водій повинен був переконатися в тому, що водій автомобіля «ГАЗ» р/н НОМЕР_1 , який рухався попереду по тій самій смузі, не подав сигналу про намір повороту ліворуч, а оскільки такий сигнал був увімкнений, відмовився від обгону. Дії водія автомобіля «Toyota Corolla» р/н НОМЕР_2 знаходяться в причинному зв`язку з фактом зіткнення транспортних засобів.
Крім того, невинуватість відповідача у даній ДТП також підтверджується письмовими свідченнями ОСОБА_5 (а.с. 114) та письмовими свідченнями ОСОБА_6 (а.с. 115), які були свідками дорожньо-транспортної пригоди.
З урахуванням вищевикладене, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, обставин, підтверджених доказами, колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову.
Доводи апеляційної скарги, які фактично зводяться до того, що закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків притягнення до адміністративної відповідальності, згідно ст.38 КУпАП не є реабілітуючою обставиною, є неспроможними, оскільки вина осіб, щодо яких закривається провадження з заначених підстав, не встановлюється .
При цьому, непритягнення особи до адміністративної відповідальності за порушення правил дорожнього руху не може бути самостійною підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вина особи в ДТП може бути підтверджена чи спростована іншими належними доказами, зокрема висновком судової експертизи.
Отже, колегія приходить до висновку, що судом першої інстанції було вірно зазначено, що оскільки позивачем не доведено що саме з вини відповідача сталась ДТП, та те, що між діями відповідача та завданою шкодою існує причинний зв`язок, та є вина останнього в її заподіянні, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Згідно з нормами ст. 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
Таких висновків Велика Палата Верховного Суду дійшла у постанові від 15 січня 2020 року у справі №145/1330/17.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України – залишити без задоволення.
Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 15 лютого 2021 року по цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє вимог на предмет спору: ОСОБА_2 про відшкодування шкоди в порядку регресу- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 23.05.2022 року.

Головуючий  Т.В. Цюра

Судді:  Л.А.Гірняк

О.С.Комлева