Номер провадження: 22-ц/813/4267/22 
Справа № 947/22095/20
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.03.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря судового засідання: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна, визнання права власності на Ѕ частину автомобіля, стягнення грошової компенсації, -
                                В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до Київського районного суду м. Одеси до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , з позовом, який надалі уточнила, про визнання права власності на Ѕ частини автомобіля Volkswagen Golf, сірого кольору, 2009 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , стягнення грошової компенсації вартості 1/2 частини зазначеного автомобіля у розмірі 94 217,90 грн. (т.1 а. с. 133)
Позов мотивований тим, що 02 жовтня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який за рішенням суду від 10 травня 2019 року було розірвано. Від шлюбу у сторін є спільна дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . За час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям був придбаний автомобіль Volkswagen Golf, сірого кольору, 2009 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був зареєстрований на відповідача. Однак 03.06.2017 року відповідач без відома та згоди позивача зареєстрував право власності на вказаний автомобіль на нового власника - ОСОБА_3 . Позивач вказувала, що даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Однак, всупереч ст. 65 СК України без письмової згоди ОСОБА_1 , яка на день перереєстрації права власності була дружиною ОСОБА_2 , відповідачем було незаконно відчужено на користь ОСОБА_3 спірний автомобіль. За таких обставин позивач звернулась до суду. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2021 року у задоволенні позовної заяви  ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Не погоджуючись з таким рішенням суду,  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову, стягнути з відповідача судові витрати, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Будучи належним чином повідомленими про розгляд справи на 14-30 г. 29.03.2022 року, сторони та їх представники в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили. Заяв та клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи в режимі відео-конференції не повідомили. 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
У повній мірі всім зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відмовляючи у позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про поділ майна, визнання права власності на Ѕ частину автомобіля, стягнення грошової компенсації, суд першої інстанції виходив з того, що: 
- поділ сумісного майна подружжя можливий лише у випадку наявності права власності цього майна станом на день поділу;
- автомобіль «Volkswagen Golf», сірого кольору, 2009 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 , не належав відповідачеві, лише був у його праві користування. Доказів того, що відповідачеві належав зазначений автомобіль на підставі права власності сторонами не було надано;
- відповідно до договору купівлі-продажу 1441/2017/484533 від 03.06.2017 року, відповідач ОСОБА_2 продав спірний автомобіль ОСОБА_3 , не пояснивши, яким чином він став власником спірного автомобіля у 2010 році.
- спірний автомобіль не перебував у праві власності відповідача, отже не перебував у сумісній власності подружжя. 
- позивачка не зверталася до суду з позовною заявою про визнання договору-купівлі продажу транспортного засобу недійсним.
- обраний позивачем спосіб захисту не є правильним, такий захист можливий у випадку подання позову про визнання правочину про відчуження автомобіля недійсним.
Проте, погодитися з такими висновками районного суду не можна.
З матеріалів справи вбачається, що: 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 знаходились у зареєстрованому шлюбі з 02.10.2014 року по 10.05.2019 року у шлюбі (т.1 а. с. 12).
Відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 10.05.2019 року у цивільній справі № 521/14563/18, шлюб між сторонами було розірвано (т.1 а. с. 13-14).
02.04.2010 року на підставі довіреності ОСОБА_5 надала повноваження ОСОБА_2 на права з експлуатації автомобіля Volkswagen Golf, сірого кольору, 2009 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію зазначеного автомобіля серії НОМЕР_3 , що видане та зареєстроване ВРЕР м. Артемівська при УДАІ ГУМВС України Донецької області 05.12.2009 року строком на один рік до 02.04.2011 року (т. 1 а. с. 101).
03.06.2017 року, відповідно до договору купівлі-продажу 1441/2017/484533 від 03.06.2017 року, ОСОБА_2 продав автомобіль Volkswagen Golf, сірого кольору, 2009 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 ОСОБА_3 за 188 435 грн. 81 коп. (т.1 а. с. 126-127);
03.06.2017 року ОСОБА_3 видав довіреність ОСОБА_2 , відповідно до якої уповноважив останнього бути його представником з усіх питань, пов`язаних з експлуатацією, обслуговуванням, відчуженням автомобіля Volkswagen Golf, сірого кольору, 2009 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 з правом керування автомобілем на території України в тому числі на тимчасово окупованих територіях та за межами України, з правом передоручення в обсязі всіх прав (т.1 а. с. 128-129).
28.08.2020 року відповідно до договору купівлі-продажу 1441/2020/2173655 від 28.08.2020 року, ОСОБА_3 продав автомобіль Volkswagen Golf, сірого кольору, 2009 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 ОСОБА_2 за 140 000 грн. (т. 1 а. с. 130-131);
Судова колегія виходить з такого.
Що стосується способу судового захисту обраного позивачем.
Статтею 16 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Названими нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, ніж тим, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність / відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення / захисту в обраний спосіб.
Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України).
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.
Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.
Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.
Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.
Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування.
У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.
Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.
Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла.
Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, колегія суддів робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач.
Аналогічні висновки висловлені, зокрема у постановах Верховного Суду від 29 квітня 2020 року у справі № 210/4854/15-ц (провадження № 61-30421св18) та від 03 червня 2020 року у справі № 487/6195/16-ц (провадження № 61-46326св18). 
       Таким чином, заявлений позивачкою спосіб захисту прав пов`язаний зі стягненням в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, який був відчужений одним із подружжя після припинення спільного проживання та без відома та згоди іншого подружжя, є законним та ефективним способом захисту порушених прав у судовому порядку.
Визначальним для наявності підстав судового захисту відповідно до заявлених вимог є:
-набуття спірного майна (автомобіля) в період шлюбу; 
-відсутність належних, допустимих та достатніх доказів спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу.
Можливість задоволення судового захисту пов`язаний зі стягненням в порядку поділу спільного майна подружжя грошової компенсації вартості 1/2 частини автомобіля, який був відчужений одним із подружжя після припинення спільного проживання та без відома та згоди іншого подружжя, не пов`язана з необхідністю одночасної заяви вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, як це помилково зазначив районний суд, відмовляючи у задоволенні заявленого позову у повному обсязі. 
Що стосується презумпції права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. 
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно частиною другою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Як вбачається зі змісту відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Донецькій області від 31.05.2021 року автомобіль Volkswagen Golf, сірого кольору, 2009 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належав ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про реєстрацію зазначеного автомобіля серії НОМЕР_3 , що видане та зареєстроване ВРЕР м. Артемівська при УДАІ ГУМВС України Донецької області 05.12.2009 року було перереєстровано 21.08.2015 року на підставі довідки-рахунку серії НОМЕР_4 , виданої філією № 1 кооперативу «Таврія» від 21.08.2015 року (т. 1 а. с. 222).
Право власності породжує державна реєстрація транспортного засобу (ТЗ). Тобто, щоб зареєструвати право власності на авто за особою-власником, виникає необхідність його особистого звернення до Регіонального сервісного центру МВС, з переліком необхідних документів, рішенням суду, що вступило в законну силу та самим транспортним засобом. 
Наразі перереєстрація ТЗ здійснюється територіальними органами з надання сервісних послуг МВС (далі - сервісні центри МВС) відповідно до «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого Постановою КМУ №1388 від 07.09.1998 року.
Відповідно до Порядку державної реєстрації (перереєстрації) ТЗ, серед документів, які є підставою для перереєстрації транспортного засобу в редакції, яка діяла станом на 21.08.2015 року, була передбачена в тому числі і довідка-рахунок, яка найбільш часто застосовувалася для переоформлення автомобілів.
Довідка-рахунок являє собою документ, що свідчить про факт переходу права власності на будь-який транспортний засіб, і дає підставу для його подальшої постановки на облік. 
Постановою Кабінету Міністрів України № 941 від 18 листопада 2015 року «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань реєстрації транспортних засобів» внесено зміни до п. 4 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року, і з документів, які є підставою для оформлення (переоформлення) виключено «довідку-рахунок» Відтепер для реєстрації авто достатньо продавцю і покупцю підписати угоду в сервісному центрі МВС, або надати нотаріально засвідчену угоду або біржову угоду.
Оскільки довідка-рахунок, копія якої міститься в матеріалах справи, датована 21.08.2015 року, даний документ на той час вважався достатньою підставою для переоформлення права власності на автомобіль.
За змістом п.8 наведеного порядку (у редакції, чинній станом на 21.08.2015 року) державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.
Таким чином, довідка-рахунок підтверджує обставини укладення договору купівлі-продажу автомобіля.
Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23.01.2019 року у справі №484/3915/15-ц, який у відповідності до  ч.4 ст. 263 ЦПК України підлягає застосуванню у даній справі, що переглядається в апеляційному порядку.
Зі змісту довідки-рахунку серії НОМЕР_4 , виданої філією № 1 кооперативу «Таврія» від 21.08.2015 року, вбачається, що ця довідка видана ОСОБА_2 про те, що йому продано і видано автомобіль Volkswagen Golf, кузов № НОМЕР_1 , свідоцтво про реєстрацію зазначеного автомобіля серії НОМЕР_3 . Довідка видана філією № 1 кооперативу «Таврія» на підставі договору комісії № 1145/5 від 21.08.2015 року (т.1 а. с. 27 та зворот цього аркушу).
При таких обставинах факт набуття ОСОБА_2 права власності на спірний автомобіль у період зареєстрованого шлюбу сторін через продаж ОСОБА_2  автомобілю підтверджується довідкою-рахунком серії НОМЕР_4 , виданої філією № 1 кооперативу «Таврія» на підставі договору комісії № 1145/5 від 21.08.2015 року, є доведеним.
Висновок районного суду про відсутність доказів про набуття відповідачем саме права власності на спірний автомобіль не відповідає встановленим у справі обставинам і не узгоджується з доказами, які додані до справи. 
В розумінні ч. 1 ст. 60 СК України автомобіль Volkswagen Golf, кузов №  НОМЕР_1 належить сторонам справи на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) і на даний автомобіль поширюється презумпція спільності права власності подружжя.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Проте сама по собі письмова розписка датована 14.09.2014 року колишньої власниці спірного автомобіля ОСОБА_5 , яка є тіткою відповідача ОСОБА_2 про те, що вона отримала кошти за автомобіль від матері відповідача ОСОБА_6 , не є достатнім доказом, який спростовує довідку-рахунок серії НОМЕР_4 , виданою філією № 1 кооперативу «Таврія» від 21.08.2015 року, якою підтверджено продаж спірного автомобіля саме ОСОБА_2 кооперативом «Таврія», який діяв на підставі договору комісії № 1145/5 від 21.08.2015 року в якості комісіонера від імені власника автомобіля ( ОСОБА_5 ).
Посилання відповідача на проведену у серпні 2015 року реєстрацію автомобіля на його ім`я, як формальність, пов`язану з переоформленням на нього купованого його матір`ю до реєстрації шлюбу сторін автомобіля, не може бути прийнята до уваги, оскільки суперечить змісту довідки-рахунку, що спірний автомобіль був проданий саме ОСОБА_2 кооперативом «Таврія», який діяв на підставі укладеного з власником автомобіля договору комісії.
При цьому судова колегія в силу ст. 204 ЦК України виходить з презумпції правомірності цього правочину. 
Посилання ОСОБА_2 у відзиві на позовну заяву і у подальших письмових поясненнях на відсутність у подружжя під час спільного проживання у зареєстрованому шлюбі відповідних джерел доходів і необхідних для купівлі транспортного засобу грошових коштів з посиланням на декларацію державного службовця не є достатнім доказом спростування презумпції спільності права власності подружжя, яка обумовлена фактом продажу відповідачу спірного автомобіля у період шлюбу, що слідує з довідки-рахунку серії НОМЕР_4 , виданою філією № 1 кооперативу «Таврія» на підставі договору комісії № 1145/5 від 21.08.2015 року, який даний кооператив, як комісіонер, уклав з власником транспортного засобу.
Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що:
спірний автомобіль з часу набуття ОСОБА_2 його у власність у серпні 2015 року і проведення реєстрації права власності на ім`я відповідача, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, на який поширюється презумпція спільності права власності подружжя;
відповідач, будучи не згодним, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не спростував поданням належних, допустимих і достатніх доказів презумпцію спільності права власності подружжя. 
Позивачем заявлені вимоги про визнання в порядку поділу права власності на Ѕ частину автомобіля та стягнення грошової компенсації вартості її частки, яка дорівнює половині вартості автомобіля, оціненої при його відчуженні відповідачем без згоди та відома позивача у червні 2017 року після фактичного припинення сторонами сумісного проживання та ведення спільного господарства, позивач разом з тим не заявляє вимог про припинення права на частку.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13.02.2019 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дитини  ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі ј доходу відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
Заявляючи у жовтні 2018 року позов про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, позивач вказувала, що спільне проживання сторін фактично припинено з 21.05.2017 року, що відображено і у рішенні суду, яким розглянуті вимоги про стягнення аліментів по суті.
Доказів, які б спростовували факт спільного проживання сторін у період шлюбу на дату відчуження відповідачем спірного автомобіля ОСОБА_3 03.06.2017 року, ОСОБА_2 не надано, як не надано і доказів про отримання згоди позивача на відчуження спірного автомобілю.
Колегія суддів враховує, що відповідач здійснив відчуження автомобіля ОСОБА_3 03.06.2017 року з переоформленням реєстрації автомобіля на ОСОБА_3 , який того ж дня видав відповідачу нотаріально посвідчену довіреність на експлуатацію даного автомобіля строком на 3 роки, після спливу яких та після розірвання в судовому порядку шлюбу між сторонами, ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 28.08.2020 року відчужив ОСОБА_2 спірний автомобіль, який знову був переоформлений на відповідача.
Оскільки автомобіль після переоформлення на ОСОБА_3 фактично залишався у користуванні ОСОБА_2 , що узгоджується з поясненнями обох сторін, доводи відповідача, що позивач надавала згоду на відчуження автомобіля і певний час витрачала отримані від продажу автомобіля грошові кошти, не можуть бути взятими до уваги, оскільки не підтверджені належними і допустимими доказами.
Крім того, в матеріалах справи є заява ОСОБА_2 про застосування позовної давності від 16.07.2021 року, на якій рукописним текстом міститься напис про залишення її без розгляду з підписом, візуально схожим з підписом автора заяви - ОСОБА_2 . Проте даний напис не містить прізвища та ініціалів особи, яка його здійснила (т.1 а. с. 241-242).
Статтями  257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
Відповідно до частин другої, третьої статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.
Таким чином, визначальним у вирішенні питання про початок перебігу позовної давності є день, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Аналогічні висновки зроблені у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, а також постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 759/12058/15-ц (провадження № 61-495св18), від 21 березня 2018 року у справі № 576/2447/15-ц (провадження № 61-8081св18), від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 08 грудня 2021 року у справі 753/18448/17 (провадження № 61-9354св21).
Під час розгляду справи позивач посилалася на те, що про порушення свого права на частку у зв`язку з продажем спірного автомобілю дізналася у квітні 2019 році, що підтверджується відповіддю Регіонального сервісного центру в Одеській області на адвокатський запит № 31/15/5152-Д-02/аз від 17.04.2019 року.
Доводи відповідача про завчасну обізнаність позивача про продаж спірного автомобіля, як підставу для застосування позовної давності до заявлених вимог, не можуть бути взятими до уваги, оскільки не підтверджені належними доказами.
При цьому показання свідків, допитаних за ініціативою відповідача, колегія суддів з урахуванням встановлених у справі обставин та хронології подій (продовження фактичного користування автомобілем, який 03.06.2017 року був переоформлений на іншу особу), оцінює критично і не вважає, що ці показання є достатніми для підтвердження факту завчасної обізнаності позивача про продаж відповідачем 03.06.2017 року спірного автомобіля, як підстави для застосування позовної давності та відмови у позові. 
Як вбачається зі змісту уточнених позовних вимог, позивач просила стягнути на її користь грошову компенсацію вартості половини автомобіля, який був відчужений відповідачем за 188 435,81 грн., тобто у розмірі 94 217 грн. 90 коп. 
Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
Колегія суддів в оцінці обставин справи виходить з того, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).
Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією реалізації права на справедливу сатисфакцію особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.
Разом з тим, позивач просить стягнути половину вартості автомобіля, виходячи як раз із тієї ціни, за яку відповідач продав спірний автомобіль за договором купівлі-продажу від 03.06.2017 року - 188 435,81 грн., тобто 94 217 грн. 90 коп. 
У свою чергу у разі незгоди з розміром уточнених позовних вимог ОСОБА_1 , виходячи з договірної ціни вартості автомобіля 188 435,81 грн., ОСОБА_2 не був позбавлений реальної можливості встановлення дійсної (ринкової) вартості спірного автомобіля, який фактично знаходився в його користуванні, а з 28.08.2020 року - у власності через переоформлення цього автомобіля на ім`я відповідача. 
Тобто підстави застосування підходу визначення вартості подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) автомобіля на час розгляду справи в даному випадку відсутні, у зв`язку з наявністю спірного автомобіля у розпорядженні відповідача ОСОБА_2 , який не скористався своїми процесуальними правами щодо визначення вартості спірного автомобіля та часткового спростування вартості, яка була визначена договором купівлі--продажу від 03.06.2017 року і на яку спиралася позивач уточнюючи позовні вимоги.
При таких обставинах, колегія суддів задовольняє позов ОСОБА_1 в частині стягнення з ОСОБА_2 на її користь в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію половини вартості Volkswagen Golf, сірого кольору, 2009 року випуску, кузов №  НОМЕР_1 у розмірі 94 217 грн. 90 коп., оскільки встановлено, що даний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя через набуття його у власність у період спільного проживання сторін у зареєстрованому шлюбі і презумпція спільності набуття цього автомобіля у власність відповідачем не спростована, а само це майно відчужене без згоди іншого подружжя і не доведено використання отриманих грошових коштів в інтересах сім`ї.
Вимоги про визнання в порядку поділу права власності на Ѕ частину автомобіля, який був відчужений відповідачем без згоди позивача після припинення спільного проживання у шлюбі і повторно набутий відповідачем у власність більше ніж через один рік після розірвання шлюбу в судовому порядку слід залишити без замовлення, оскільки позивач безпосередньо на сам автомобіль не претендує і вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля та витребування автомобіля не заявила, а для присудження компенсації вартості частки автомобіля достатнім є встановлення, що автомобіль придбаний у період шлюбу, презумпція спільності права власності майна, набутого подружжям, не спростована, майно відчужено без згоди іншого із подружжя, а гроші витрачені не в інтересах сім`ї.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки, позивачем фактично сплачений судовий збір за майнову вимогу про стягнення компенсації у розмір 1 257,50 грн. та за подання апеляційної скарги 1 875 грн., а всього 3 132 грн. 50 коп., дана сума судового збору підлягає відшкодуванню з відповідача. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 липня 2021 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов  ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу спільного майна подружжя грошову компенсацію половини вартості автомобілю Volkswagen Golf, сірого кольору, 2009 року випуску, кузов № НОМЕР_1 , у розмірі 94 217 грн. 90 коп.
В решті вимог - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у загальному розмірі 3 132 грн. 50 коп.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 13.06.2022 року.

Головуючий                         О.М. Таварткіладзе

       Судді:                         О.В. Князюк

                       С.О. Погорєлова