ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 липня 2022 року	Львів	Справа № 300/6717/21 пров. № А/857/5869/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі: 
головуючого судді                                                  Пліша М.А.,
суддів                                                                       Гінди О.М., Ніколіна В.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року (головуючий суддя Біньковська Н.В., м. Івано-Франківськ) по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частина НОМЕР_2 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_3, в якому просив визнати протиправними дії щодо не проведення повного розрахунку при звільненні, а саме - невиплати у день звільнення індексації грошового забезпечення; стягнути середнє грошове забезпечення за несвоєчасний розрахунок при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 30.11.2020 по день фактичної виплати заборгованості індексації грошового забезпечення, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 13 жовтня 2021 року терміном 317 днів із розрахунку 594,96 грн. в день, у сумі 18602,32 грн. (594,96 грн. х 317 днів) із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримується з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою КМУ від 15 січня 2004 року № 44.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_3 щодо не проведення із ОСОБА_1 своєчасного повного розрахунку при звільненні із виплати індексації грошового забезпечення. Стягнуто з Військової частини НОМЕР_3 (код НОМЕР_4) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) середній заробіток в сумі 36645,43 грн. (тридцять шість тисяч шістсот сорок п`ять гривень 43 копійки) за час затримки з 01 грудня 2020 року по 13 жовтня 2021 року виплати індексації грошового забезпечення. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, Військова частина НОМЕР_2 оскаржила його в апеляційному порядку та просить скасувати таке і постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В апеляційній скарзі зазначає, що ні ЗУ «Про військовий обов`язок та військову службу», ні іншими нормативно-правовими актами не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця зі служби.
При цьому, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Частиною другою статті 117 КЗпП України передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
З вищевикладеного слідує, що передбачений частиною першою ст. 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України .
При цьому, стаття 117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Вказана правова позиція суду узгоджується з судовою практикою Європейського Суду з прав людини, яка підлягає застосуванню відповідно до ч. 2 ст. 8 КАС України.
Зокрема, рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 08 квітня 2010 року передбачено, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України може вимагатись лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати. З прийняттям судових рішень, статті 116, 117 КЗпП України більше не застосовуються, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію замінюється на зобов`язання виконати судові рішення на користь позивача, що не регулюється матеріальними нормами трудового права. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була встановлена судом.
Отже, слід дійти висновку, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 КЗпП України є безпідставним.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 27 червня 2018 року по справі № 810/1543/17 та в постанові від 18 листопада 2019 року по справі № 0940/1532/18, від 06.06.2018 р. (справа №804/1782/16), від 24.01.2018р. (справа №807/1502/15).
Таким чином, з вищевикладеного слідує, що за наявністю спірних правовідносин, які стосуються розміру належних звільненому працівникові сум, стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку в розумінні частини першої статті 117 Кодексу законів про працю є безпідставним.
За таких підстав, слід прийти до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_3, яка полягає у нездійсненні нарахування та виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (невиплату індексації грошового забезпечення) за період із 01.12.2020 по 13.10.2021 року є необгрунтованими.
Положення ст.117 КЗпП України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення про присудження виплати заробітної плати.
Згідно п. 3 ч.1 ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Згідно ч.1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Заслухавши суддю доповідача, вивчивши матеріали справи, та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) №705 від 27.10.2020, ОСОБА_1 звільнений відповідно до підпункту «б» пункту 2 частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» з військової служби в запас. Наказом командира військової частини НОМЕР_3 від 30.11.2020 №252 позивача виключено зі списків особового складу та усіх видів забезпечення відповідача, що встановлено рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.06.2021 у справі №300/1619/21 та підтверджується сторонами.
За змістом наказу №252 від 30.11.2020, при виключенні ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_3, визначено виплатити йому грошову компенсацію за невикористану відпустку за 5 років (за період з 2016 по 2020 роки), щомісячну премію за листопад 2020 року, одноразову грошову допомогу при звільненні та грошову компенсацію за неотримане речове майно.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16.06.2021, у справі №300/1619/21, зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.09.2021 рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 16 червня 2021 року у справі №   300/1619/21 скасовано та прийнято нову постанову, якою позов задоволено частково. Зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_3 нарахувати та виплати ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2018 з врахуванням січня 2008 року, як базового місяця для розрахунку, та за період з 01.03.2018 по 30.11.2018 з врахуванням березня 2018 року, як базового місяця для розрахунку.
21.10.2021 з карткового рахунку позивача про надходження коштів, 13.10.2021 відповідачем на банківський рахунок позивача виплачено заборгованість в сумі 67378,74 грн. 
Згідно відомості розподілу виплат Військової частини НОМЕР_3 ОСОБА_1 08.09.2021 нараховано індексацію грошового забезпечення в сумі 19039,21 грн, а  13.10.2021 відповідачем нараховано індексацію грошового забезпечення позивачу в розмірі 67378,74 грн.
Розглядаючи спір, судом першої інстанції вірно враховано, що згідно статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України    та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами. У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені    законом    пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з частиною 3 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до абзацу 3 пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Згідно із статтею 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ч.2 ст.117 КЗпП України).
Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої    статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої    статтею 117 КЗпП, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
Судом першої інстанції враховано правову позицію викладену у постанові від 26 лютого 2020 року в справі №821/1083/17 Великою Палатою Верховного Суду, що під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Як встановлено судом першої інстанції, позивача виключено із списків особового складу Військової частини НОМЕР_3 30.11.2020. Розрахунок з виплати індексації грошового забезпечення проведений відповідачем 13.10.2021. 
Суд першої інстанції вірно вважав, що відповідальність в розмірі середнього заробітку   застосовується лише в разі невиплати    всіх   належних працівникові сум (заробітної плати, компенсацій тощо). Такий правовий висновок прямо слідує із статті 117 КЗпП. 
Отже, в разі виплати частини (не всіх) належних звільненому працівникові сум зменшується відповідно розмір відповідальності. І цей розмір відповідальності повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Тобто, залежно від розміру невиплачених належних звільненому працівникові сум, прямо пропорційно належить виплаті розмір середнього заробітку.
Також, як вірно враховано судом першої інстанції, що згідно з п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 №100 від 08.02.1995, середня заробітна плата за час затримки всіх сум належних на час звільнення виплат, обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.     
Суд вірно розрахував середній заробіток за час затримки виплати сум, що належать позивачу до виплати в день звільнення, у сумі 188602,32 грн. (594,96 х 317).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що встановлений    статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця.    Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого    статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений відповідно до    статті 117 КЗпП України, виходячи зі середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, необхідно враховувати таке:
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність можливого розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Згідно із грошовим атестатом від 01.12.2020, довідкою-розрахунком №350/484/1/2015 від 18.11.2021, відомостями розподілу виплат від 08.09.2021 та від 13.10.2021 загальна сума грошового забезпечення, що підлягала виплаті позивачу під час звільнення з військової служби становить 444822,83 грн., з яких: грошове забезпечення за листопад 2020 року - 18129,35 (в тому числі премія - 1774,50), вихідна допомога при звільненні 229310,25 грн., компенсація за невикористану відпустку УБД - 41158,25 грн., грошова компенсація за неотримане речове майно - 69807,03 грн., індексація грошового забезпечення -  86417,95 грн.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що сума несвоєчасно виплаченої індексації грошового забезпечення становить 19,43% від загальної суми належних позивачу до виплати сум грошового забезпечення, а відтак суд вірно вважав, що належним і достатнім способом захисту порушених прав позивача стягнення на його користь 36645,43 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із виплати індексації грошового забезпечення (19,43% від 188602,32 грн.).
Також, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про передчасність вимоги про одночасну компенсацію сум податку на доходи фізичних осіб відповідно   до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового та начальницького складу, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України №44 від 15.01.2004   оскільки з позивачем не проведено відповідного розрахунку із виплати середнього заробітку за час затримки виплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.01.2016 по 28.02.2016 та з 01.03.2018 по 30.11.2018.
З урахуванням наведеного колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позову.
Суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
Керуючись ст. 243, ст. 308, ст. 311, п. 2 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 329 КАС України, суд, - 

П О С Т А Н О В И В :

апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_2 залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 09 березня 2022 року по справі № 300/6717/21 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.   

Головуючий суддя	 	М. А. Пліш 	
судді	 	О. М. Гінда 	
 	 	В. В. Ніколін