ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2022 року 
м. Черкаси   

Справа № 705/4071/21		
Провадження № 22-ц/821/984/22		
категорія: 301030000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Бородійчука В.Г. 
суддів: Василенко Л.І., Карпенко О.В.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув у письмовому провадженні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про статус зберігача майна.

в с т а н о в и в :
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про статус зберігача майна, в якому просив призначити його зберігачем в рамках 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1 з правом винагороди і відповідальністю, передбачену законом. Передати ОСОБА_1 на збереження належне ОСОБА_2 майно, залишене без догляду по договору дарування від 27.05.1994, без обмеження прав в межах користування 1/3 частини будинку по АДРЕСА_1 . Судовий збір стягнути з відповідача на поповнення бюджету. 
       В обґрунтування позову зазначив, що по договору дарування від 27.05.1994 ОСОБА_2 і ОСОБА_1 належить 1/3 частина житлового будинку по АДРЕСА_1 , форма власності – спільна сумісна власність. За період до 2017 року до договору не було внесено жодних доповнень і змін, тому він залишається чинним і сьогодні. Але ОСОБА_2 29.08.2017 у складі етнічної злочинної групи перереєструвала свої речові права на іноземних агентів, які проводять сегрегацію жителів і етночистку території хасидського кварталу Умані. 
       Одночасно ОСОБА_2 відмовилася від решти своїх прав власності на 1/3 частину будинку, про що свідчать і її дії – вивезла меблі і особисті речі, змінила реєстрацію і місце проживання, в утриманні майна участі не приймає, як і інші дії, встановлені договором 1994 року. Тому порушена ст. 347 ЦК України, а він від свого імені в інтересах ОСОБА_2 вимушений забезпечувати недоторканість спільного майна з обов`язками зберігача ( ст. 942 ЦК України).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2022 року відмовлено повністю у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про статус зберігача майна.
Рішення суду мотивоване тим, що у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про статус зберігача майна не підлягає до задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У червні 2022 року ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду 1 інстанції та залишити його позовну заяву без розгляду.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що Уманський міськрайонний суд Черкаської області не з`ясував інших зацікавлених осіб і не витребував доказів (ст..81 ЦПК України) та повинен був залишити позов без розгляду згідно ст. 257 ЦПК України для можливості повторного звернення до суду.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

27 червня 2022 року до Черкаського апеляційного суду надійшла апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про статус зберігача майна.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 червня 2022 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Бородійчук В.Г., судді Василенко Л.І., Карпенко О.В.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 29 червня 2022 року відкрито апеляційне провадження.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 11 липня 2022 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження без виклику учасників справи в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Судом 1 інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_3 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв. м.
       Позивач посилається на те, що ОСОБА_2 29.08.2017 у складі етнічної злочинної групи перереєструвала свої речові права на іноземних агентів, які проводять сегрегацію жителів і етночистку території хасидського кварталу Умані. Одночасно ОСОБА_2 відмовилася від решти своїх прав власності на 1/3 частину будинку, вивезла меблі і особисті речі, змінила реєстрацію і місце проживання, в утриманні майна участі не приймає, як і інші дії, встановлені договором 1994 року.

Мотивувальна частина

Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
       Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду 1 інстанції відповідає.
Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.
У відповідності до вимог статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частина 2 статті 83 ЦПК України визначає, що позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.
У відповідності до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 1 інстанції, що відповідно до договору дарування, що був укладений 27 травня 1994 року та посвідчений державним нотаріусом Уманської міської державної нотаріальної контори, зареєстрований в реєстрі за № 2-1577, ОСОБА_3 подарувала, а ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_3 1/3 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній ділянці розміром 2035 кв. м.
       Позивач посилається на те, що ОСОБА_2 29.08.2017 у складі етнічної злочинної групи перереєструвала свої речові права на іноземних агентів, які проводять сегрегацію жителів і етночистку території хасидського кварталу Умані. Одночасно ОСОБА_2 відмовилася від решти своїх прав власності на 1/3 частину будинку, вивезла меблі і особисті речі, змінила реєстрацію і місце проживання, в утриманні майна участі не приймає, як і інші дії, встановлені договором 1994 року.
Розглядаючи спір, суд першої інстанції, встановлюючи обставини по справі, взяв до уваги вищезазначені факти та, в сукупності з наданими сторонами доказами, оцінив їх під час постановлення своїх висновків.
Таким чином, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про статус зберігача майна. При цьому позовні вимоги не містять нормативно-правового обґрунтування таких порушень саме ОСОБА_2 .
       Звертаючись за захистом своїх прав до суду, саме заявник повинен обґрунтувати підстави позову, предмет позову, вказати осіб, які порушують його права, та яких може стосуватись вирішення спору відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільно-процесуального судочинства.
       Позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України та з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив питання в судовому засіданні про їх витребування, відповідно до процедури, врегульованої ЦПК України. 
       Таким чином, з огляду на наведене, у зв`язку з тим, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається в своїй позовній заяві, суд 1 інстанції вірно дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про статус зберігача майна не підлягає до задоволення.
Такі висновки суду 1 інстанції ґрунтуються на матеріалах справи і відповідають вимогам закону.
Доводи апелянта про те, що відповідно до обґрунтувань, викладених в судовому рішенні, суд 1 інстанції повинен був залишити позов без розгляду за ст. 257 ЦПК України, однак, необґрунтовано та неправомірно розглянув справу по суті, є помилковими. Оскільки, Верховний Суд у постанові від 05 лютого 2020 року (справа №761/17393/19) зазначив, що положення ч.10 ст.84 ЦПК містять альтернативні варіанти дій суду першої інстанції в разі ухилення від виконання учасником справи вимог щодо надання доказів. Залишення позову без розгляду є лише одним з них і може застосовуватися тільки в разі неможливості здійснення судом розгляду справи за відсутності таких доказів. Системне тлумачення п.9 ч.1 ст.257 ЦПК свідчить, що його слід застосовувати у взаємозв`язку з положеннями чч.7 — 10 ст.84 ЦПК, а залишення позову без розгляду можливе лише у випадку неподання позивачем витребуваних доказів без поважних причин, тобто коли позивач володіє певними доказами, які необхідні для повного і всебічного з`ясування обставин справи, але свідомо ухиляється від надання їх суду. В іншому випадку суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, зобов`язаний розглянути справу по суті на підставі тих доказів, які надані учасниками справи.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення судом 1 інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Крім того, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться лише до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо їх оцінки. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Суд першої інстанції правильно визначився з правовідносинами, що виникли в даному випадку та застосував закон, що їх регулює. За наслідком апеляційного перегляду порушень матеріального чи процесуального закону судом першої інстанції не встановлено.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі судове рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки їх доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, - 

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 06 червня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про статус зберігача майна, залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 

Повний текст постанови виготовлено 31 серпня 2022 року.

Головуючий:         В.Г. Бородійчук

Судді        : Л.І. Василенко        

О.В. Карпенко