ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

21 червня 2022 року 	м.Суми	

                                                               Справа №592/11227/20 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/320/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Собини О. І. 
з участю секретаря судового засідання – Кияненко Н.М.
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія»
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 листопада 2021 року, ухвалене у складі судді Корольової Г.Ю. в приміщенні Ковпаківського районного суду м. Суми, 
В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Сінько Ольгу Аркадіївну звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі – ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія»), ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна (далі – приватний нотаріус Пономарьова Д.В.) з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Свої вимоги мотивує тим, що 12 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «БІГ Енергія» укладено кредитний договір № 07639, згідно умов якого та додаткової угоди до нього від 02 квітня 2008 року, банк надав позивачу кредит на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 . 18 березня 2008 року ОСОБА_1 набув право власності на вказану квартиру на підставі укладеного договору купівлі-продажу із ТОВ «Созіданіє». Вказана квартира є його єдиним житлом та його сім`ї разом з неповнолітньою дочкою. 02 квітня 2008 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та позивачем було укладено іпотечний договір, відповідно до якого забезпечувалась вимога банку, що випливала з кредитного договору № 07639 від 12 жовтня 2007 року шляхом передачі в іпотеку квартири, на купівлю якої видано кредит.
27 травня 2011 року у зв`язку з припиненням діяльності СФ ВАТ Банк «БІГ Енергія» та передачею кредитної справи до головного банку рахунки для сплати були змінені і він перестав сплачувати кредит. 23 грудня 2011 року ВАТ Банк «БІГ Енергія» направив позивачу вимогу про дострокове повернення залишку кредитних коштів та припинення кредитного договору.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 червня 2012 у справі № 1806/6131/12, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Сумської області, з позивача на користь ВАТ Банк «Біг Енергія» стягнуто 406 024, 44 грн суми заборгованості за договором кредиту від 12 липня 2007 року.
На своєму сайті Національний банк України повідомив, що 02 квітня 2015 року прийнято рішення про затвердження ліквідаційного балансу ВАТ Банк «БІГ Енергія», тобто банк ліквідовано, непродані активи та перелік вимог кредиторів передано ТОВ «Брокінвестгруп». 
01 жовтня 2020 року позивач дізнався, що власником його квартири зареєстровано ОСОБА_2 .
Зазначає, що ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» був порушений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки та Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».
Посилаючись на вказані обставини, позивач в подальшому змінив позовні вимоги, подавши письмову заяву про зміну позову (а. с. 13-16, Т. 2), та просить:
-скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Пономарьової Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25 червня 2020 року, індексний номер 52846133, про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 59,26 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м, номер запису про право власності 37057478 від 25 червня 2020 р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2109233159101;
-витребувати у ОСОБА_2 та передати у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 .
Ковпаківський районний суд м. Суми рішенням від 16 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 задовольнив.
Скасував рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Пономарьової Д.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 25.06.2020 року, індексний номер 52846133 про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 59,26 кв. м, житловою площею 28,7 кв. м, номер запису про право власності 37057478 від 25.06.2020Р., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2109233159101.
Витребував у ОСОБА_2 та передав у власність ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_3 .
Вирішив питання розподілу судових витрат.
В апеляційній скарзі ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В доводах апеляційної скарги зазначає, що судом неправильно застосовано положення ст. 35 Закону України «Про іпотеку», ст. 514 ЦК України та не враховано позицію Верховного Суду щодо правильності застосування даної норми матеріального права.
Вказує на те, що чинним законодавством чітко визначено, що вимогу направляє іпотекодержатель, а іпотекодавець повинен її виконати протягом 30 днів з дня отримання, якщо хоче уникнути звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, жодних розмежувань на первісного/наступного кредитора законом не визначено. Таким чином, до товариства, як до іпотекодержателя, перейшло вже існуюче право на звернення стягнення в позасудовому поряду, так як іпотекодавцем вимогу вже було отримано і не було виконано. Аналогічну позицію викладено в постанові Верховного Суду від 29 серпня 2018 року у справі № 755/5691/16-ц.
Вважає, що судом було порушено норми законодавства щодо правонаступництва, так як не було правильно визначено, який обсяг прав і обов`язків перейшов від первісного кредитора до товариства, зокрема, право звернення стягнення на предмет іпотеки в результаті невиконання отриманої вимоги іпотекодавцем протягом 30 днів з моменту отримання.
Зазначає, що судом неправильно застосовано положення ст. 53 Закону України «Про нотаріат», п.п. 1.1, 1,2 пункту 1 глави 22 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та взагалі не застосовано положення ст.ст. 572, 575, 583 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку».
       Вважає, що судом першої інстанції, при викладенні висновків щодо законності нотаріальних дій щодо видачі дубліката договору іпотеки, що не є предметом спору, порушено норми процесуального права.
       На думку скаржника, стороною позивача невірно обрано спосіб захисту порушеного права та позовні вимоги в такому        вигляді не направлені на відновлення нібито порушеного права позивача. Окрім цього, судом невірно застосовано норми ЦК України щодо віндикації та витребування майна у добросовісного позивача. Фактично судом не розглянуто питання щодо визнання недійсності правочину, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на квартиру. Задовольняючи віндикаційний позов, місцевий суд був зобов`язаний визначити одну із передбачених законодавством підстав для витребування майна у добросовісного набувача. Більш того, сам по собі факт існування правочину (договір іпотеки, що передбачає відчуження майна) між позивачем та продавцем за договором купівлі-продажду виключає можливість застосування вимог віндикаційного позову та витребування майна у добросовісного набувача. 
       Крім того, зазначає, що на даний час продовжує бути чинним і не оскарженим договір купівлі-продажу квартири, на підставі якого ОСОБА_3 набув право власності на майно.
       Ухвалення судового рішення, яким взагалі не вирішено питання законності, дійсності та чинності договору (правовстановлюючого документу), при цьому скасовано державну реєстрації права власності, взагалі не направлене на настання наслідків для сторін спору та не може жодним чином захистити нібито порушені права позивача. 
                У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача адвокат Сінько О.А. просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
               Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача адвоката Сінько О.А., дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 12 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та ВАТ Банк «Біг Енергія» був укладений кредитний договір № 07639, відповідно до умов якого та з урахуванням додаткового угоди № 1 до вказаного кредитного договору від 02 квітня 2008 року, ВАТ Банк «Біг Енергія» надав позивачу кредит у розмірі 38 757,00 дол. США на придбання квартири зі сплатою відсотків у розмірі 12,7% річних і кінцевим терміном повернення кредиту – 11 жовтня 2022 року (а. с. 24-27, т. 1).
18 березня 2008 року ОСОБА_1 набув право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 на підставі укладеного договору купівлі-продажу квартири з розстроченням платежу із ТОВ «Созіданіє». Право власності було зареєстровано 20 березня 2008 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а. с. 37-40, т. 1).
02 квітня 2008 року між ВАТ Банк «Біг Енергія» (іпотекодержатель) та ОСОБА_1 (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір, відповідно до якого забезпечувалась вимога банку, що випливала з кредитного договору № 07639 від 12 жовтня 2007 року шляхом передачі в іпотеку банку квартири АДРЕСА_3 , на купівлю якої видано кредит. Договір посвідчений 02 квітня 2008 року приватним нотаріусом Нагорною Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 3063 (а .с. 19-23, т. 1). 
Пунктом 1.4 іпотечного договору передбачено, що на строк дії цього договору предмет іпотеки залишається у володінні (користуванні) іпотекодавця.
Відповідно до пункту 3.1.4 договору іпотеки у разі невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором та за кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до пункту 5 цього Договору та за рахунок вирученої від реалізації предмета іпотеки суми переважно перед іншими кредиторами задовольнити в повному обсязі свою вимогу. 
Пунктами 3.1.5, 3.1.6 договору іпотеки визначено, що у випадку невиконання іпотекодавцем зобов`язань за цим договором або за кредитним договором іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки та за його рахунок задовольнити свою вимогу, визначену підпунктом 3.1.4 пункту 3.1 цього договору. Порядок такого способу задоволення визначається пунктом 5 цього Договору. Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов`язання. 
Пунктом 5.1 іпотечного договору встановлено, що у разі порушення іпотекодавцем основного зобов`язання та/або умов цього договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до п. 5.4 договору іпотеки звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса; згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя в порядку, передбаченому пунктом 5.5.1 цього договору.
Відповідно до п. 5.5.1 іпотечного договору у випадку невиконання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушених зобов`язань за цим договором, або за кредитним договором у встановлений іпотекодержателем строк, такі вимоги іпотекодержателя задовольняються за рахунок предмета іпотеки шляхом позасудового врегулювання і передбачають передачу іпотекодавцем права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку».
23 грудня 2011 року ВАТ Банк «БіІГ Енергія» направлена вимога про дострокове повернення всього залишку кредитних коштів, внаслідок невиконання ОСОБА_1 вимог кредитного договору. Зазначено, що у разі невиконання цієї вимоги ВАТ Банк «Біг Енергія» розпочне процедуру звернення стягнення на передане в заставу нерухоме майно. Вказана вимога була отримана боржником 06 січня 2012 року (а. с. 222; 223, т. 1).
Постановою Правління НБУ від 24 лютого 2010 року № 97 прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з 01 березня 2010 року. 
Ковпаківський районний суду м. Суми заочним рішенням від 19 червня 2012 року у справі № 1806/6131/12 стягнув з ОСОБА_1 на користь ВАТ Банк «БІГ Енергія» суму боргу за кредитним договором у розмірі 406 024, 44 грн; суму пені за період з 20 січня 2012 року по 21 березня 2012 року у розмірі: від суми непогашеного кредиту – 8120,95 грн; від суми своєчасно не сплачених відсотків – 2497,34 грн; 0,3% річних за період з 20 січня 2012 року по 21 березня 2012 року у розмірі 269,06 грн, а всього – 418 711, 79 грн 
Апеляційний суд Сумської області ухвалою від 16 серпня 2012 року залишив заочне рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 19 червня 2012 року без змін (а. с. 34-36, т. 1).
Відповідно до інформації Національного банку України 02 квітня 2015 року НБУ прийнято рішення про затвердження ліквідаційного балансу ВАТ Банк «БІГ Енергія».
08 січня 2014 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» в особі ліквідатора ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладений договір про відступлення прав за іпотечним договором від 02 квітня 2008 року, укладеним між первісним іпотекодержателем ВАТ Банк «Біг Енергія» та ОСОБА_1 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Горобинською Г.А. та зареєстровано в реєстрі за № 16 (а. с. 203, т. 1).
25 червня 2020 року між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» в особі ОСОБА_4 та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна належного ОСОБА_1 - квартири АДРЕСА_3 . Договір посвідчений приватним нотаріусом Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 1286 (а. с. 198, т. 1).
Згідно п. 2 вказаного договору купівлі-продажу право на продаж вказаного нерухомого майна будь-якій особі належить іпотекодержателю на підставі: договору іпотеки, укладеного 02 квітня 2008 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ОСОБА_1 , посвідченого 02 квітня 2008 року, приватним нотаріусом Нагорною Н.В., за реєстровим номером № 3062 (дублікат), п. 5.5.1 якого містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя; договору про відступлення прав за договором іпотеки, укладеного 08 січня 2014 року між ВАТ Банк «БІГ Енергія» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», посвідченого 08 січня 2014 року приватним нотаріусом Горобинською Г.А. за реєстровим № 16.
25 червня 2020 року приватним нотаріусом Пономарьовою Д.В. зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на вищезазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а. с. 12, т. 1).
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відчуження квартири за адресою: АДРЕСА_1 , відбулося з порушенням законодавства і тому відповідно до ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України договір купівлі-продажу квартири є недійсним. Оскільки ОСОБА_1 не є стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, між ОСОБА_2 та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» існують речово-правові відносини щодо права на спірне нерухоме майно, тому способом захисту є відповідний цим правовідносинам віндикаційний позов – витребування майна. Такий спосіб захисту, обраний позивачем, не суперечить вимогам законодавства. 
Проте погодитись з такими висновками суду не можна, оскільки суд дійшов їх з неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Згідно з частинами першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Аналогічний висновок зроблений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі  № 925/1265/16 (провадження № 12-158гс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18) зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.
Відтак, застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.
З матеріалів справи вбачається, що позивач при зверненні до суду з даним позовом в первісних позовних вимогах, зазначаючи, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 26 червня 2020 року – квартири АДРЕСА_3 , укладений між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ОСОБА_2 , який був посвідчений 25 червня 2020 року приватним нотаріусом Пономарьовою Д.В., не відповідає вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України, просив, зокрема, визнати вказаний договір недійсним.
В подальшому, ОСОБА_1 , залишивши підставу позову про те, що договір купівлі-продажу спірної квартири не відповідає вимогам ст. ст. 203, 215 ЦК України, змінив позовні вимоги, зазначивши, що оскільки він не є стороною договору купівлі-продажу спірної квартири, тому на підставі ст. 388 ЦК України, замість визнання договору купівлі-продажу недійсним, просить витребувати спірну квартиру у ОСОБА_2 та відповідно до ст. 26 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на вказану квартиру.
Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Недійсність правочину визначається статтями 203, 215 ЦК України.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 215 ЦПК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Отже, нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. 
В даній справі договір-купівлі продажу квартири від 25 червня 2020 року, не є нікчемним, вимога про визнання його недійсним позивачем в даній справі не заявлена, отже в силу презумпції правомірності правочину він є правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання цього правочину недійсним. 
Позивач як власник квартири, продаж якої здійснив іпотекодержатель, мав право оспорити його правомірність, проте вимогу про визнання даного договору купівлі-продажу недійсним змінив на витребування  у  ОСОБА_2 спірної квартири. В той же час вказаний спосіб захисту не відповідає наведеним вище нормам матеріального права та змісту порушеного права. Отже позивачем обрано неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови в позові.
Щодо позовної вимоги про скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_3 , то вона є похідною від вирішення спору щодо правомірності правочину на підставі якого ОСОБА_2 набув право власності на вказану квартиру. 
Та обставина, що позивач не є стороною спірного договору купівлі-продажу спірної квартири, за встановлених обставин справи, не є підставою для застосування такого способу захисту як витребування майна, оскільки позивач в обгрунтування позову посилається на укладення договору купівлі-продажу квартири з недодержанням актів цивільного законодавства, що є підставою для визнання його недійсним. Як роз`яснено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В п. 10 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України також роз`яснено, що не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача – з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Але в даній справі позивач не оспорив перший правочин про відчуження належної йому квартири, а відразу заявив вимогу про витребування майна на підставі ст. 388 ЦК України, що не відповідає наведеним роз`ясненням Верховного Суду України. 
Отже, рішення суду на підставі п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1  до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», ОСОБА_2  про скасування рішення державного реєстратора та витребування квартири. 
Відповідно до положень ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2522 грн 40 коп. 
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 2; 376 ч. 1 п. 4; 381-382 ЦПК України, суд - 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» задовольнити.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 16 листопада 2021 року в даній справі скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», ОСОБА_2 , про скасування рішення державного реєстратора та витребування квартири – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 2522 гривні 40 копійок. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 22 червня 2022 року.

Головуючий -  	Т. А. Левченко	

Судді:                                                                                        О. Ю. Кононенко 

                                                                                                   О. І. Собина