ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1207/20                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Клименчук Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 червня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Карпушової О.В., суддів: Губської Л.В., Епель О.В., секретар судового засідання Часник А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі   Державної Казначейської служби України, третя особа - Верховний Суд,  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії
          
                                                          В С Т А Н О В И В :
Історія справи.
          17.01.2020 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Верховного Суду (відповідач 1), Державної казначейської служби України (відповідач 2) про визнання протиправною бездіяльність Держави Україна в особі Верховного Суду щодо невиплати йому як судді Верховного Суду суддівської винагороди за грудень 2019 року з застосуванням базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; про стягнення з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для    забезпечення виконання рішень суду (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету - 3504040), на його користь 24 915,86 грн. недоплаченої суддівської винагороди (заробітної плати) за грудень 2019 року з вирахуванням відповідних сум податку з доходів та військового збору.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Законом України від 16 жовтня 2019 року № 193-ІХ «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування», до пункту 3 частини третьої статті 135 Закону України від 02.06.2016 «Про судоустрій та статус суддів» (надалі - Закон № 1402) внесено зміни щодо зменшення базового розміру посадового окладу судді Верховного Суду до 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, що на думку позивача є порушенням його прав, оскільки при призначенні у 2019 році на посаду судді Верховного Суду чинним законодавством передбачалось виплату суддівської винагороди  виходячи з базового посадового окладу судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. 
           27.10.2021 ОСОБА_1 подав заяву щодо залишення позовних вимог про визнання протиправними дії щодо невиплати йому суддівської винагороди без розгляду, яка ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 02.11.2021 задоволена, позовні вимоги в цій частині залишені без розгляду (а.с.74, 78). 
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03.11.2021 прийнято заяву позивача про збільшення (уточнення) позовних вимог, в якій позивач просить суд застосувати частини другу  статті 625 ЦК України  та стягнути з Держави в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішення суду (код програмної класифікації видатків та кредитування державного бюджету - 3504040), на користь позивача інфляційні витрати за весь час прострочення до дати ухвалення рішення суду, а також три проценти річних від простроченої суми з дати початку прострочення до дати ухвалення рішення суду (а.с. 75, 79).
Рішенням  Окружного адміністративного суду міста Києва від 17.11.2021 у задоволені позовних вимог відмовлено.
Приймаючи вказане рішення суд першої інстанції виходив з того, що з дня    ухвалення Конституційним Судом України рішення від 11.03.2020 у справі №4-р/2020  Закон №1402-VIII не містить норми, на підставі якої відповідачем нараховувано та виплачено суддівську винагороду позивачеві у розмірі 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Таким чином, з огляду на відсутність ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України, суд не може застосувати до спірних відносин редакцію законодавства, яке відновило свою дію лише після  ухвалення Конституційним Судом України рішення від 11.03.2020 у справі №4-р/2020  (Закон №1402-VIII). У зв`язку із наведеним, суд вказує, що законодавством не передбачено права адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів влади, які реалізуються відповідними суб`єктами владних повноважень в межах  закону  на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами, а відтак, висновки позивача про неправомірність дій Верховного Суду щодо виплати у грудні 2019 року йому суддівської винагороди у розмірі, визначеному частиною третьою  статті 135 Закону №1402-VIII  у редакції  Закону №193-ІХ  є необґрунтованими.
Позивач, не погоджуючись з рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, через порушення норм матеріального та процесуального права, та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 
Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви.
Сторони у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.
Справу розглянуто у відкритому судовому засіданні в м. Києві, без фіксації судового процесу, в порядку ч. 4 ст. 229 КАС України.
Відповідно до ч. 1  ст. 308  КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи встановлені судом.
Указом Президента України від 10.11.2017 №357/2017 "Про призначення суддів Верховного Суду" позивача призначено на посаду судді Верховного Суду у Касаційний цивільний суд та 11.11.2017 ним складено присягу судді. 
Позивача 16.11.2017 зараховано до штату Верховного Суду (а.с.7,8).
За грудень 2019 року позивачу нараховано суддівську винагороду і базовим розміром посадового окладу судді відповідачем 1 було використано величину у 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено було на 1 січня календарного року 2019.
Вказані обставини підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами і не є спірними.

Нормативно-правове обґрунтування.

Відповідно до частини 2  статті 19 Конституції України  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Відповідно до ч. 2  ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Відповідно до  статті 126 Конституції України, незалежність і недоторканість суддів гарантується  Конституцією  і законами України.
В силу  статті 130 Конституції України, держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд визначає  Закон України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 №1402-VIII  (далі - Закон №1402-VI).
Статтею 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів"  встановлено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: вислугу років; перебування на адміністративній посаді в суді; науковий ступінь та роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
Пунктом третім частини третьої  статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", (у редакції від 08.08.2018) передбачалось, що базовий розмір посадового окладу судді Верховного Суду становить 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Разом з цим,  Законом України від 16.10.2019 №193-ІХ "Про внесення змін до Закону України "Про судоустрій і статус суддів" та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського самоврядування" (далі - Закон №193-ІХ) внесено зміни до пункту третього частини третьої  статті 135 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", - "75" замінено "55".
Згідно зі  статтею 147 Конституції України Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених цією Конституцією випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інші повноваження відповідно до цієї Конституції.
Статтею 152 Конституції України  передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності.
Стаття 1 Закону України від 13.07.2017 №2136-VIII "Про Конституційний Суд України" визначає, що Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України та у передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення  Конституції України, а також інші повноваження відповідно до  Конституції України.
Відповідно до пункту 1 частини першої  статті 7 вказаного Закону  до повноважень Конституційного Суду належить вирішення питань про відповідність  Конституції України  (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
Рішенням Конституційного Суду України від 11.03.2020 №4-р/2020  за конституційним поданням Пленуму Верховного Суду, визнано такими, що не відповідають  Конституції України  (є неконституційними):
- частину першу статті 37, частину першу статті  94, пункт 3 частини третьої статті  135 Закону №1402-VIII  зі змінами, внесеними  Законом №193-IX;
- пункти 4, 5, 6, 7, 9, 10 розділу II "Прикінцеві та перехідні положення" Закону №193-IX;
- частину третю статті 24, статтю 28-1, частину восьму статті 31, частину першу статті  42, частину третю статті  47, частину четверту статті  48 Закону України від 21.12.2016 №1798-VIII "Про Вищу раду правосуддя"  (далі - Закон № 1798-VIII) зі змінами, внесеними  Законом №193-IX.
У пункті 2 вказаного  рішення Конституційний Суд України  вказав на те, що положення  Закону №1402-VIII  зі змінами, внесеними  Законом №193-IX,  Закону №193-IX,  Закону №1798-VIII  зі змінами, внесеними Законом України "Про внесення змін до Закону №193-IX", визнано неконституційними, втрачають чинність з дня  ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
У пункті 3 цього ж  рішення Конституційний Суд України  вказав на те, що застосуванню підлягають відповідні положення  Закону №1402-VIII  в редакції до внесення змін  Законом №193-IX,  Закону №1798-VIII  в редакції до внесення змін  Законом №193-IX.
Також Конституційним Судом України рекомендовано Верховній Раді України невідкладно привести положення  Закону №1402-VIII  зі змінами, внесеними  Законом №193-IX, та  Закону №1798-VIII  зі змінами, внесеними  Законом №193-IX, у відповідність до цього  рішення  (пункт 5 резолютивної частини  рішення Конституційного Суду України від 11.03.2020 у справі №4-р/2020).

          Висновки суду.
          Таким чином, враховуючи вищенаведені норми закону, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість остаточних позовних вимог, оскільки суд першої інстанції правильно зазначив, що з дня    ухвалення Конституційним Судом України рішення від 11.03.2020 у справі №4-р/2020  Закон №1402-VIII не містить норми, на підставі якої відповідачем нараховувано та виплачено суддівську винагороду позивачеві у розмірі 55 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року. Таким чином, з огляду на відсутність ретроспективної дії рішення Конституційного Суду України, суд не може застосувати до спірних відносин редакцію законодавства, яке відновило свою дію лише після  ухвалення Конституційним Судом України рішення від 11.03.2020 у справі №4-р/2020  (Закон №1402-VIII). У зв`язку із наведеним, суд вказує, що законодавством не передбачено права адміністративного суду переймати на себе функції та повноваження інших органів влади, які реалізуються відповідними суб`єктами владних повноважень в межах  закону  на власний розсуд (дискреційні повноваження), без необхідності узгодження у будь-якій формі своїх дій з іншими суб`єктами, а відтак, висновки позивача про неправомірність дій Верховного Суду щодо виплати у грудня 2019 року йому суддівської винагороди у розмірі, визначеному частиною третьою  статті 135 Закону №1402-VIII  у редакції  Закону №193-ІХ  є необґрунтованими.
Отже, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правомірності висновків суду першої інстанції, тому не заслуговують уваги.
Аналізуючи всі інші доводи апелянта, колегія суддів приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Положеннями  ст. 242 КАС України  рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.          
Розглянувши доводи апелянта, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства України, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Повний текст виготовлено 20.06.2022.
          Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316,  321,  322,  325 КАС України, колегія суддів, -    
                                                       П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 р. - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 17 листопада 2021 р. у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Держави України, в особі  Державної Казначейської служби України, третя особа - Верховний Суд,  про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії  - залишити без змін.
Постанова  суду апеляційної інстанції за наслідками перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

                                                                                                                                                                                                                                           

Колегія суддів:                                                                                              О.В. Карпушова  

                                                                                                             Л.В. Губська

                                                                                                              О.В. Епель