КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
                                                                                  Апеляційне провадження № 22-ц/824/862/2022
                                                                                                                      Справа 579/13109/20
П О С Т А Н О В А

 
Іменем     України
 
10 травня2022 року                                                                                            м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,
розглянув в порядку письмового провадження в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Миколаєць І.Ю. в м. Київ 23 листопада  2020 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,
заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -
в с т а н о в и в :
 
У серпні 2020 року позивач ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про стягнення аліментів.
Заявлені вимоги мотивував тим, що перебуває у шлюбі з відповідачем ОСОБА_1 , в шлюбі народжено двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Одруження з відповідачем виявилося невдалим, фактично сімейні відносини припинені, вони не проживають разом, в зв`язку з чим ним подано до суду позов про розірвання шлюбу, діти проживають з ним тривалий час, мати не цікавиться їх розвитком та навчанням. 
Оскільки відповідач ухиляється від утримання дітей, матеріальної допомоги не надає, інших дітей не має, стан здоров`я у неї задовольний, вона працевлаштована та отримує офіційну заробітну плату, просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ⅓ частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2020 року і до досягнення дітьми повноліття; допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
 
Заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі ⅓ частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 серпня 2020 року і до досягнення ОСОБА_4 повноліття, а від того часу - ј частини усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення повноліття ОСОБА_5 ; стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави судовий збір в розмірі 840,80 грн.; допущено негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
 
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 грудня 2021 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.
 
Відповідач ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 , не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилалася на те, що судом першої інстанції не було вирішено по суті клопотання її представника про відкладення судового засідання та надання додаткового часу для підготовки відзиву в зв`язку з хворобою останньої та ухвалене заочне рішення, без надлання можливості відповідачу реалізувати своє право, гарантоване ст. 59 Конституції України, на професійну правничу допомогу, будь-яким іншим чином, в тому числі, інші права, передбачені в тому числі ст. 174, 178 ЦПК України в частині подачі відзиву, пояснень і доказів. Як наслідок, справа була розглянута за відсутності відповідача і доказів її правової позиції, чим суд позбавив її права на справедливий і публічний розгляд справи упровдовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, гарантованого ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, таким чином, допустивши істотне порушення норм процесуального права.
Наводила зміст ст. 51 Конституції України, ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 141, 150, 179, 180, 181 СК України ст. 3, 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.
Наголошувала, що ОСОБА_3 в позові зазначив, що діти проживають разом з ним, на обґрунтування вказаного доводу вказав, що діти зареєстровані за спільним місцем проживання позивача та відповідача, тобто за адресою АДРЕСА_1 . При цьому належних та допустимих доказів факту проживання дітей з ним позивачем не надано, а судом ця обставина згідно мотивувальної частини рішення не перевірялась. В той же час суд помилково прийшов до висновку про доведеність факту проживання дітей з батьком.
Зазначала, що в мотивувальній частині рішення суд вказав про наявність спору між сторонами про місце проживання дітей. Факт звернення відповідача з відповідним позовом до суду підтверджує наявність спору між батьками про місце проживання дітей. Вирішення вказаного спору повинно передувати вирішенню спору про аліменти, оскільки право на стягнення аліментів є похідним правом того з батьків, з ким визначено місце проживання дітей, як особи, відповідальної за духовний і фізичний розвиток дитини. Представником відповідача з заявою про перегляд заочного рішення подано ряд доказів щодо спростування доводу позивача про встановлений факт проживання дітей з ним, однак судом першої інстанції зазначені обставини залишені поза увагою. Обгрунтовуючи свій висновок щодо задоволення позовних вимог суд послався виключно на відношення відповідача до доводу позивача, що факт проживання дітей з позивачем нею не заперечується. Враховуючи викладене, вважала висновок суду першої інстанції про те, що діти проживають разом з батьком і останній має право на стягнення аліментів при наявності спору про визначення місця проживання дітей - передчасним.
Вказувала, що судом першої інстанції не взято до уваги, що 30 липня 2020 року позивач, без згоди відповідача, без будь-якого рішення суду, самостійно вилучив дітей із домоволодіння матері відповідача (баби дітей) в Одеській області, де вони перебували під час літніх канікул, після цього фізично та психологічно не надавав можливості відповідачу змінити їх місце перебування, з цього слід зробити висновок, що діти не проживають з відповідачем, а тимчасово перебувають до ухвалення рішення про визначення їх місця проживання. Після цього між сторонами виник спір про визначення місця проживання дітей, що підтверджується листуванням між сторонами, який у досудовому порядку врегулювати не представилось можливим. як наслідок, ні зареєстроване місце проживання дітей, ні місце їх тимчасового перебування не свідчить про місце їх проживання, оскільки відповідне судове рішення до цього часу не ухвалено. 
Таким чином, суд першої інстанції необгрунтовано прийшов до висновку, що спільні діти сторін проживають з батьком, чим визнав недоведені обставини, що мають істотне значення для справи, встановленими. За відсутності у суду належних і допустимих доказів наявності права позивача на аліменти суд першої інстанції неправильно застосував ст. 181 СК України і прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог з зазначених підстав.  
Водночас, станом на сьогоднішній день за позовною заявою ОСОБА_1 відкрито провадження в справі № 711/6530/21 про визначення місця проживання дітей. Оскільки до цього часу судом місце проживання дітей не визначене, відсутні підстави для задоволення даного позову про стягнення аліментів.
Вказувала, що судом не взято до уваги, що між батьками є домовленість про добровільне утримання дітей до вирішення питання про визначення місця їх проживання, про що позивач особисто зазначив у службі зі справ дітей та сім`ї Святошинського району в своїх поясненнях, згідно якої відповідач приймає безпосередню участь у вихованні і матеріальному забезпеченні спільних дітей, про що свідчить виписка з рахунку відповідача про переказ коштів на банківську карту позивача, платіжні документи про переказ йому коштів, копії платіжних документів про придбання дітям речей для побуту, одягу, ліків, скріншоти з перепискою між сторонами та в шкільній групі батьківського комітету. Також, згідно пояснень спільних знайомих позивача та відповідача, діти на даний час перебувають з позивачем, при цьому відповідач намагається займатись їх вихованням та розвитком, забезпечує всім необхідним.
Зазначала, що при наявності заяви представника відповідача про виклик свідків, суд першої інстанції в порушення вимог ст. 229 ЦПК України зазначених свідків не допитав і вказані обставини не взяв до уваги.
Вважала, що враховуючи добровільне виконання відповідачем обов`язків по утриманню дітей, передбачених ст. 180, 181 СК України, існування домовленості між сторонами про участь у їх утриманні до вирішення спору по суті, суд першої інстанції також передчасно прийшов до висновку про наявність у позивача права на стягнення аліментів в зв`язку з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи.
 
Крім того, в апеляційній скарзі було заявлено клопотання про виклик свідків, в задоволенні якого ухвалою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року було відмовлено, оскільки із матеріалів справи вбачалося, що у відповідача була наявна можливість в суді першої інстанції вчасно подати заяву про виклик свідків, однак даною можливістю вона не скористалася.
 
15 лютого 2022 року до Київського апеляційного суду повторно надійшла заява представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про виклик свідків з клопотанням про поновлення процесуального строку в порядку ст. 90, 91 ЦПК України, в задоволенні якої ухвалою Київського апеляційного суду від 18 лютого 2022 року було відмовлено, оскільки відповідачем не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від відповідача, заяви про виклик свідків.
 
Від позивача ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_8 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що жодних порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції при ухваленні рішення не допущено, та наводив власні спростування доводів апеляційної скарги.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
 
Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
 
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Рішення суду першої інстанції даним вимогам закону відповідає.
 
Задовольняючи позов ОСОБА_9 про стягнення аліментів, суд першої інстанції виходив із того, що сторони є батьками неповнолітніх ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які на даний час проживають з батьком та знаходяться на його утриманні, та прийшов до висновкустягнути з ОСОБА_1 аліменти на утримання дітей в розмірі ⅓ частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.
 
Із матеріалів справи апеляційний суд вбачає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 22 липня 2006 року (а. с. 10 т. 1) та є батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 11 - 12); зареєстрованим місцем проживання сторін у справі та їх дітей є АДРЕСА_1 .
На підтвердження обставин утримання ним дітей ОСОБА_3 надано оригінали фіскальних чеків, квитанцій (а. с. 49), згідно яких ним придбавалися продукти харчування, дитячий одяг, шкільні канцтовари.
 
На а. с. 21 - 23 т. 1 наявне клопотання представника відповідача ОСОБА_1 про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, в якій відповідач зазначала, що позивач наніс їй побої, внаслідок чого завдав легкі тілесні ушкодження, примусово вивіз дітей в невідомому напрямку, утримує їх проти їхньої волі та без згоди матері, більше місяця не дає відповідачу бачитися з дітьми, що в сукупності стало підставою для звернення нею з позовом про розірвання шлюбу. Вказувала, що позивач постійно змінює роботи, часто не працював, знаходячись на її утримання, агресивно поводиться в сім`ї, постійно вчиняє фізичне насильство щодо неї та психологічне насильство щодо дітей. Через побиття та відібрання у неї дітей у ОСОБА_1 стався нервовий зрив і вона наразі перебуває на стаціонарному лікуванні, про що до заяви надано довідку Київської клінічної лікарні на залізничному транспорті від 28 серпня 2020 року (а. с. 30 т. 1).
На а. с. 56 т. 1 наявна заява представника відповідача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи в зв`язку з хворобою. В заяві представником відповідача зазначено, що ОСОБА_3 примусово вивіз дітей від матері ОСОБА_1 (їх баби), забороняє бачитися з дітьми та утримувати їх, і що ОСОБА_1 вимушена була піти від чоловіка через побиття та побоювання за своє життя, зазначено її фактичне місце проживання -   АДРЕСА_2 .
На а. с. 71 т. 1 наявна заява відповідача ОСОБА_1 про відкладення розгляду справи в зв`язку з хворобою адвоката, в якій відповідач також пояснювала, що під час спільного життя приймала безпосередню участь у вихованні та утриманні дітей та намагається приймати участь в утриманні дітей, купуючи їм продукти харчування та одяг.
 
Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.
 
Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
 
Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.
 
Відповідно до статті 13 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
 
Згідно з частиною другою, третьою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
 
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
 
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що відповідач є працездатною та працевлаштованою особою, зобов`язана утримувати своїх дітей до досягнення нею повноліття, та врахувавши, що матеріальні потреби двох дітей зумовлюють стягнення аліментів на їх утримання в ⅓ частці від всіх видів від заробітку (доходу) відповідача, а після досягнення старшою дитиною повноліття - в розмірі ј частки, та оскільки інших обставин, передбачених ч. 1 ст. 182 СК України, що враховуються при визначенні розміру аліментів, сторонами не повідомлено, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення аліментів у визначеному розмірі.
 
Доводи апеляційної скарги про наявність спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, в тому числі, що діти не проживають з відповідачем, а тимчасово перебувають з ним до ухвалення рішення про визначення їх місця проживання, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову.
 
Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом в постанові від 10 лютого 2021 року в справі № 523/18199/16-ц (провадження № 61-14798св20), в якій Верховним Судом також наголошено на тому, що "відповідно до положень статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй «Про права дитини», яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи.
За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.
Отже, установивши, що дитина проживає разом із матір`ю, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про стягнення аліментів на дитину з батька".
 
Враховуючи зазначене, суд першої інстанції вирішив цей спір на підставі належним чином досліджених доказів і встановлених обставин справи та, врахувавши інтереси дітей, для благополуччя та повноцінного розвитку якої необхідним є забезпечення їх коштами одним із батьків у незалежності від наявності між ними спору щодо особи-платника аліментів, дійшов правильного висновку про стягнення з матері на користь батька аліментів на утримання дітей.
 
При цьому у період вирішення спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини, остання не може перебувати без матеріального утримання.
 
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 квітня               2020 року в справі № 583/5413/18 (провадження № 61-13942св19).
 
Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані доводи апеляційної скарги, що ухвалення рішення про стягнення аліментів до визначення судом місця проживання дітей є передчасним.
 
Спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, доводи позивача в апеляційній скарзі, що належних та допустимих доказів факту проживання дітей з ним позивачем не надано, оскільки це підтверджується як довідками про реєстрацію місця проживання та дітей, так і самими поясненнями відповідача в апеляційній скарзі, що наразі діти перебувають з позивачем, між сторонами існує домовленість про участь відповідача в утриманні дітей до визначення місця їх проживання, і що згідно пояснень спільних знайомих позивача та відповідача, діти на даний час перебувають з позивачем, при цьому відповідач намагається займатись їх вихованням та розвитком, забезпечує всім необхідним.
 
Не спростовують висновків суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення аліментів та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги про добровільну матеріальну участь відповідача в утриманні дітей, оскільки така участь здійснюється нею на свій розсуд, і у випадку припинення надання відповідачем матеріальної допомоги позивач буде позбавлений правових важелів її отримання.
 
Враховуючи наведене, апеляційний суд також відхиляє як необґрунтовані доводи апеляційної скарги, що між батьками є домовленість про добровільне утримання дітей до вирішення питання про визначення місця їх проживання, про що позивач особисто зазначив у службі зі справ дітей та сім`ї Святошинського району в своїх поясненнях.
 
Апеляційний суд враховує, що доводів проти визначеного судом першої інстанції розміру аліментів апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить і зосереджена на запереченні права ОСОБА_3 ці аліменти отримувати взагалі, даним доводам  апеляційним судом було надано оцінку і визнано їх необґрунтованими.
 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо допущення судом першої інстанції порушень норм процесуального права внаслідок невирішення клопотання відповідача та її представника про відкладення розгляду справи в зв`язку з тимчасовою непрацездатністю адвоката та надання додаткового часу для підготовки відзиву, апеляційний суд виходить із наступного.
 
Відповідно до ч. 1, 2 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
 
Враховуючи, що до заяв ОСОБА_1 та її представника на підтвердження причин поважності неявки не додано будь-яких доказів тимчасової непрацездатності представника відповідача, судом першої інстанції обґрунтовано продовжено розгляд у відсутності сторони відповідача та ухвалене заочне рішення за доказами, наявними в матеріалах справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України.
 
Виходячи із вищевикладеного, апеляційний суд відхиляє як взаємопов`язані з попередніми доводи апеляційної скарги, що суд першої інстанції не надав можливості відповідачу реалізувати своє право, гарантоване ст. 59 Конституції України, на професійну правничу допомогу, будь-яким іншим чином, а також інші процесуальні права, передбачені в тому числі ст. 174, 178 ЦПК України в частині подачі відзиву, пояснень і доказів, розглянув справу за відсутності відповідача і доказів її правової позиції, позбавивши її права на справедливий і публічний розгляд справи упровдовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, що гарантовано ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
 
Апеляційний суд не погоджується з доводами апеляційної скарги, що суд першої інстанції всупереч вимог ст. 229 ЦПК України при наявності в справі заяви відповідача про допит свідків, які могли повідомити про обставини утримання відповідачем своїх дітей, зазначених свідків не допитав, враховуючи, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції відповідачем вказана заява про виклик свідків подана не була.
 
Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в рішенні суду першої інстанції, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, учасникам спору було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних по суті висновків суду, зводяться до незгоди зі судовим рішенням та переоцінки доказів, яким було надано належної правової оцінки судом першої інстанції. 
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Заочне рішення Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2020 року залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
 
Головуючий:                                                                                              Кашперська Т.Ц.
 
  Судді:                                                                                                         Фінагеєв В.О.
 
                                                                                                                                 Яворський М.А.