Постанова                                           
Іменем України
 
18 квітня 2022 року 
м. Київ
 
справа № 686/15006/21
провадження № 61-16230св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В.,                            Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
заявник - ОСОБА_1 ,
заінтересована особа - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня                  2021 року в складі судді Карплюка О. І. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 серпня 2021 року в складі колегії суддів: Грох Л. М., Костенка А. М., Спірідонової Т. В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа - ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст заяви
 
У червні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_2 строком на шість місяців у вигляді тимчасового обмеження його прав з покладанням на нього               обов`язку - заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 у будівлі центру реабілітації та соціальної адаптації дітей вулиці загальною площею 685,2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Заяву мотивовано тим, що ОСОБА_1 на праві користування належить перший поверх площею 184,2 кв. м та другий поверх площею 165,2 кв. м в будівлі центру реабілітації та соціальної адаптації дітей вулиці загальною площею 685,2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
У зазначеному приміщенні вона проживає разом із дітьми - ОСОБА_3 та      ОСОБА_4 . Впродовж останніх років їхній батько - ОСОБА_2 вчиняє сварки та суперечки, здійснює психологічний тиск на власних дітей та заявника, зокрема у формі нецензурних лайок, фізичного насильства, що завдає психологічної шкоди їй та дітям.
 
Впродовж останніх шести місяців до дати подання заяви неправомірна поведінка зі сторони ОСОБА_2 переросла у відкриті погрози та завдання психологічного насильства відносно заявника та членів її сім`ї.
 
15 січня 2020 року ОСОБА_2 , перебуваючи за місцем свого проживання,                        в АДРЕСА_1 , вчинив відносно                   ОСОБА_1 домашнє насильство, яке полягало у образах та відібранні золотих прикрас, чим була завдана шкода її психічному та фізичному здоров`ю. За вчинення психологічного насильства ОСОБА_2 притягнуто до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП України.
 
Проте ОСОБА_2 не припинив вчиняти дії насильницького характеру, що завдають шкоди ОСОБА_1 та її дітям.
 
13 червня 2021 року заявниця знову викликала працівників поліції у зв`язку із повторним вчиненням ОСОБА_2 домашнього насильства щодо неї. За наслідками цього виклику службовими особами Національної поліції складено протокол щодо вчинення ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП України та видано терміновий заборонний припис стосовно кривдника від 13 червня 2021 року серії АА № 125641.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанцій
 
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                      від 23 червня 2021 року заяву ОСОБА_1 задоволено.
 
Видано обмежувальний припис ОСОБА_2 строком на шість місяців у вигляді тимчасового обмеження його прав з покладанням на нього наступного обов`язку - заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою, ОСОБА_1 у будівлі центру реабілітації та соціальної адаптації дітей вулиці загальною площею 685,2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Рішення суду про видачу обмежувального припису допущено до негайного виконання.
 
Задовольняючи заяву, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 постійно вчиняє сварки та суперечки, здійснює психологічний тиск на заявницю та їх спільних дітей. Крім того, суд врахувавши постанову Хмельницького міськрайонного суду від 15 квітня 2020 року про притягнення   ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП України, дійшов висновку, що вимоги заявника є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Хмельницького апеляційного суду від 25 серпня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                        від 23 червня 2021 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що з врахування встановлених судом обставин, вірогідність продовження чи повторного вчинення ОСОБА_2   домашнього насильства щодо ОСОБА_1 є достатньо високою, тому правильним є висновок суду першої інстанції про наявність підстав для видачі обмежувального припису - заборони ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 у будівлі центру реабілітації та соціальної адаптації дітей вулиці загальною площею 685,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
30 вересня 2021 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 червня                2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 25 серпня               2021 року та направити справу на новий розгляд до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області. Також просив розглядати справу за його присутності.
 
Підставою касаційного оскарження ОСОБА_2 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення судами  норм процесуального права, суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 761/49109/19, від 29 серпня 2019 року в справі № 640/23804/18, від 21 листопада 2018 року в справі № 756/2072/18; суди не дослідили та не надали оцінку поданим    ОСОБА_2 доказам (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України). 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що заявник не надала суду доказів, які б підтверджували, що протягом останніх шести місяців чи протягом усього часу спільного проживання ОСОБА_2 вчинялося психологічне насильство щодо неї та членів сім`ї. Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 постійно вчиняє сварки та суперечки, здійснює психологічний тиск на заявницю та їхніх спільних дітей є упередженим та не підтверджений жодними доказами. 
 
Зазначає, що термінові заборонні приписи серії АА № 125642 та серії АА 125641, на які посилається позивач, не є належним доказом, оскільки ситуація, за наслідками якої були складені зазначені приписи, була спеціально спровокована ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Термінові заборонні приписи складено з порушенням вимог законодавства та оспорюється ОСОБА_2 в Хмельницькому окружному суді. 
 
Також посилається на те, що в судове засідання по розгляду цієї заяви                   ОСОБА_2 подавав клопотання про огляд відеозапису конфлікту, що мав місце 13 червня 2021 року, який він знімав на телефон. Однак суди ненадали оцінку даному відео як належному і допустимому доказу, і відповідно не зробили жодного висновку щодо прийняття чи відхилення цього доказу. Це дає підстави стверджувати, що суди порушили процесуальне законодавство і дає підстави для скасування оскаржуваних рішень та відправлення справи на новий розгляд.
 
Терміновий заборонний припис, як доказ, судом до уваги не взятий, оскільки в рішенні суду немає посилання на нього, як на доказ про вчинення ним фізичного насильства. Сама заявниця у заяві не зазначає, що  ОСОБА_2  відносно неї вчинялося домашнє насильство фізичного характеру. Доказів про те, що відносно ОСОБА_2 правоохоронними та судовими органами застосовувалися інші заходи впливу ОСОБА_1 не надано. 
 
Також зазначає, що факт звернення заявника до правоохороних  органів та до суду свідчить про наявність конфлікту між подружжям, а не домашнього насилля.
 
Крім того, суд першої інстанції в порушення норм процессуального права,                22 червня 2021 року відкрив провадження у справі та призначив справу до слухання, а вже наступного дня - 23 червня 2021 року прийняв оскаржуване рішення, чим порушив право ОСОБА_2 на ознайомлення з матеріалами справи, на звернення до адвоката, на надання доказів на спростування доводів заявника.
 
Суди не навели в судових рішеннях жодного доказу, якими б підтверджувались висновки судів про вчинення ОСОБА_2 постійних сварок та вчинення психологічного тиску на ОСОБА_1 та дітей.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2022 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано цивільну справу із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області.
 
У квітні 2022 року витребовувана цивільна справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 квітня 2021 року. У шлюбі у сторін народилися діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,                   ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають з матірю у                 АДРЕСА_1 .
Постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                                  від 15 квітня 2020 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП України та накладено на нього адміністративне стягнення - штраф 170,00 грн. З рішення суду встановлено, що 15 січня 2020 року о 11.30 год. ОСОБА_2 , знаходячись за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , вчинив відносно своєї дружини ОСОБА_1 домашнє насильство, а саме умисні дії психологічного характеру, що полягали у образах та відібрані золотих прикрас, чим могла бути завдана шкода психологічному та фізичному здоров`ю потерпілої (а. с. 12).
13 червня 2021 року щодо ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП, згідно з яким останній вчинив фізичне насильство стосовно ОСОБА_1 . Вказана справа про адміністративне правопорушення № 686/15343/21 перебуває в провадженні Хмельницького міськрайонного суду.
Також, 13 червня 2021 року, за наслідками виклику працівниками поліції у зв`язку з домашнім насильством відносно ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис - його зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено будь-яким способом контактувати з постраждалою особою, строком на 6 діб - до 14.50 год. 19 червня 2021 року.
 
Крім того, як встановлено апеляційним судом, заявниця разом з неповнолітніми дітьми були зараховані в Центр сімейного виховання «Моя сім`я» (Києво-Святошинський район, с. Святопетрівське), де вони проживали з 01 лютого               2021 року до 03 червня 2021 року у зв`язку з домашнім насильством з боку чоловіка (а. с. 50).
 
З наданих заявницею відеозаписів за 12 червня 2021 року, встановлено, що ОСОБА_2 неодноразово висловлював погрози заявниці, підтвердив попередній факт його насильства щодо заявниці - «викинув з машини», а також штовхнув  ОСОБА_1 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
 
Позиція Верховного Суду
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;                  2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у  пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Відповідно пункту першого частини першої статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадку, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Статтею 350-6 ЦПК України передбачено, що, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом № 2229-VIII на строк від одного до шести місяців.
При вирішенні питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства, врегульовано Законом України                                   від 07 грудня 2017 року № 2229-VIII «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII).
Пунктами 3, 6, 7, 8, 14, 17 частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII передбачено  визначення термінів, а саме: 
 
- домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь;
- психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
- фізичне насильство - це  форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру;
 
- кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі; 
 
- особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала  особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі;
 
- обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
 
Враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.
 
Частиною другою статті 3 Закону № 2229-VIII визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитина (діти).
 
Частинами другою, третьою, четвертою статті 26 Закону № 2229-VIII визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:              1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;                   4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
 
Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи).
 
Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.
 
Оцінка ризиків полягає в оцінюванні вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з'ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства та загальної оцінки ситуації вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи.
 
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
За змістом статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.
Суди, встановивши фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосували норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_2 постійно вчиняє сварки та суперечки, здійснює психологічний тиск на заявницю та їх спільних дітей, що підтверджується постанову Хмельницького міськрайонного суду від 15 квітня 2020 року про притягнення  ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 173-2 КУпАП України, довідкою від 29 липня                 2021 року № 12, відповідно до якої встановлено, що заявниця разом з неповнолітніми дітьми були зараховані в Центр сімейного виховання «Моя сім`я» (Києво-Святошинський район, с. Святопетрівське), де вони проживали з                         01 лютого 2021 року до 03 червня 2021 року у зв`язку з домашнім насильством з боку чоловіка (а. с. 50). Також вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 підтверджено винесеним щодо ОСОБА_2 терміновим заборонним приписом від 13 червня 2016 року. Разом з тим, суди оцінювали всі докази у сукупності й взаємозв`язку, надавши їм належну правову оцінку.
Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих ОСОБА_1 , врахувавши характер вчинених ОСОБА_2 протиправних дій, ризики вірогідності повторного вчинення останнім домашнього насильства, беручи до уваги нагальну необхідність захисту заявниці від насильства у сім`ї, дійшли правильного висновку про можливість застосування до ОСОБА_2 обмежувального припису у вигляді тимчасового обмеження його права - заборонити ОСОБА_2 перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою ОСОБА_1 у будівлі центру реабілітації та соціальної адаптації дітей вулиці загальною площею               685,2 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , строком на шість місяців.
Колегія суддів погоджується з висновками судів щодо доведеності підстав для застосування тимчасових обмежувальних заходів щодо кривдника, враховуючи наявність триваючого конфлікту та непорозумінь між колишнім подружжям, доведення фактів вчинення домашнього насильства в сім`ї.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 18 січня 2022 року в справі № 552/2415/21 (провадження № 61-14222св21), від 07 липня 2021 року в справі № 185/9753/19 (провадження № 61-4504св21).
Доводи касаційної скарги щодо застосування судами попередніх інстанцій норм права без урахування висновків у подібних правовідносинах, викладених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки зазначені у касаційній скарзі судові рішення і судові рішення у цій справі ухвалені за інших фактичних обставин.
Доводи касаційної скарги про те, що терміновий заборонний припис серії АА                     № 125641, на який посилається позивач, не є належним доказом, оскільки ситуація, за наслідками якої були складені зазначені приписи, була спеціально спровоковано ОСОБА_1 , та зазначений припис оскаржується ОСОБА_2 не може бути прийнято колегією суддів до уваги з огляду на таке.
Як встановлено судом апеляційної інстанції 13 червня 2021 року щодо                    ОСОБА_2 складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене частиною першою статті 173-2 КУпАП, згідно з яким останній вчинив фізичне насильство стосовно ОСОБА_1 . Вказана справа про адміністративне правопорушення № 686/15343/21 перебуває в провадженні Хмельницького міськрайонного суду.
Також, 13 червня 2021 року, за наслідками виклику працівниками поліції у зв`язку з домашнім насильством відносно ОСОБА_1 щодо ОСОБА_2 винесено терміновий заборонний припис - його зобов`язано залишити місце проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи; заборонено будь-яким способом контактувати з постраждалою особою, строком на 6 діб - до 14.50 год. 19 червня 2021 року.
Як вбачається з Єдиного реєстру судових рішень, який є у відкритому доступі,  постановою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від                    30 вересня 2021 року, залишеною без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 09 листопада 2021 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, та звільнено від накладення адміністративного стягнення, у зв`язку із закінченням строків його накладення. Провадження по справі закрити.
В зазначених рішеннях підтверджено факт вчинення домашнього насильства відносно ОСОБА_1 . 
Доводи касаційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, яке полягає в тому, що 22 червня 2021 року суд відкрив провадження у справі та призначив справу до слухання, а вже наступного дня - 23 червня 2021 року прийняв оскаржуване рішення, чим порушив право                ОСОБА_2 на ознайомлення з матеріалами справи, на звернення до адвоката, на надання доказів на спростування доводів заявника, не можуть бути прийнятті колегією суддів до уваги, оскільки звертаючись з апеляційною скаргою                 ОСОБА_2 не скористались своїм процесуальним правом на оскарження рішення суду першої інстанції з зазначених підстав. Таких доводів апеляційна скарга не містила і тому не було предметом розгляду в суді апеляційної інстанції, а тому не може бути предметом розгляду у суді касаційної інстанції.
Крім того, Верховний Суд звертає увагу на те, що відповідно до частини другої статті 350-5 ЦПК України суд розглядає справу про видачу обмежувального припису не пізніше 72 годин після надходження заяви про видачу обмежувального припису до суду.
Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судом, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційних скарг
Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судами попередніх інстанцій всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку зібраним у справі доказам в цілому, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Щодо клопотання про виклик учасників справи
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу. Абзац другий частини першої даної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
Тлумачення вказаних норм свідчить, що виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень. Оскільки Верховним Судом не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, і така необхідність відсутня, то підстав для виклику сторін немає. Тому в задоволенні клопотання ОСОБА_2 слід відмовити.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про розгляд справи за участю сторін відмовити. 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області                                  від 23 червня 2021 року та постанову Хмельницького апеляційного суду                          від 25 серпня 2021 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                     Є. В. Петров
                                                                                              
І. В. Литвиненко
                                                                                              
О. С. Ткачук