Справа № 451/1581/21                                                Головуючий у 1 інстанції: Патинюк О.І. 
Провадження № 22-ц/811/1454/22                                 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

       28 липня 2022 року                                                м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючого - Копняк С.М.,
суддів: Бойко С.М., Ніткевича А.В., 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, на рішення Радехівського районного суду Львівської області від 17 травня 2022 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання,

В С Т А Н О В И В:

в жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь 100 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків, внаслідок професійного захворювання.
В обґрунтування позову послався на те, що з 19 листопада 1979 року прийнятий на роботу в ДВАТ шахта «Червоноградська» (в подальшому перейменована у ДВАТ шахта «Бендюзька») на посаду підземного електрослюсаря четвертого розряду. 01 листопада 1981 року переведений на посаду підземного електрослюсаря. 07 березня 2002 року звільнений на підставі пункту 2 статті 40 КЗпП України у зв`язку із виявленою невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я. У зв`язку з тривалою роботою в особливо шкідливих умовах праці у нього погіршився стан здоров`я, внаслідок чого змушений був звертатись за медичною допомогою та проходити стаціонарне лікування в медичному закладі.
Згідно з актом розслідування професійного хронічного захворювання від 15 березня 2002 року було проведено розслідування випадку хронічного професійного захворювання та зроблено висновок про шкідливі умови праці, які характеризуються фізичними навантаженнями, несприятливими факторами мікроклімату (п. 11 Акту). Згідно відповіді на запит за вих. № 326 від 28 серпня 2021 року, виданого КЗ ЛОР «Львівський обласний центр медико-соціальної експертизи», позивачу первинно встановлено III групу інвалідності та 45 % втрати професійної працездатності – 22 березня 2003 року. Згідно з довідкою серії ЛВА-1 № 336047 від 30 січня 2007 року, виданою міжрайонною спеціалізованою МСЕК, йому безтерміново встановлено III групу інвалідності. Зазначене також підтверджується копією виписки з акту огляду МСЕК серії ЛВА -2 № 020059 від 30.01.2007 року, відповідно до якої йому безтерміново встановлено III групу інвалідності та 50% ступеня втрати професійної працездатності. він отримує страхові виплати у відокремленому підрозділі Червоноградського відділення управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України у Львівській області. Внаслідок отримання професійного захворювання йому було завдано моральної шкоди у вигляді фізичних та душевних страждань, які виражаються у тому, що він втратив працездатність, з`явилися постійні болі, позивач відчуває постійні незручності у повсякденному житті, в тому числі при веденні домашнього господарства, стало важко займатися домашніми справами, що потребує навіть невеликих зусиль, також змушений терпіти фізичні болі. Зазначене призвело до зміни ритму та порядку його життя, тому що він змушений докладати додаткових зусиль для організації такого, що значно посилює його фізичні і моральні страждання. Просив позов задовольнити в повному обсязі.
Рішенням Радехівського районного суду Львівської області  від 17 травня 2022 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, код ЄДРПОУ 41322361, адреса: 79041 м. Львів вул. Героїв УПА, будинок 73, корпус 8 Львівської області на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 60 000 ( шістдесят тисяч ) грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. У решті вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
Не погоджуючись з даним рішенням, Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області оскаржило таке в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу. 
Аналіз змісту апеляційної скарги зводиться до того, що на думку заявника, позивачем не вірно визначено належного відповідача у справі - Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області, оскільки у відповідності до пункту 1 частини 2 статті 10 Закону № 1105 Фонд зобов`язаний забезпечувати фінансування та виплачувати матеріальне забезпечення, страхові виплати, надавати соціальні послуги, передбачені цим законом.
Крім того, вважає, що оскільки позивач отримав професійне захворювання та трудове каліцтво під час виконання трудових обов`язків, заподіяна йому шкода випливає із трудових правовідносин, тому має відшкодовуватися роботодавцем, який не створив безпечних умов праці. 
Звертає увагу на те, що позивач частково втратив професійну працездатність, але не втратив здатність вести звичайний спосіб життя, не втратив можливість надалі працювати після встановлення стійкої втрати працездатності, хоча висновком МСЕК йому протипоказана робота в умовах дії пилу, подразнюючих речовин.
Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що позивачем не надано й обґрунтування розміру моральної шкоди.
Просять рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 03 червня 2022 року скасувати повністю та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. 
Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі не відповідає.
Встановлено, що ОСОБА_1 , згідно виписки з Акту огляду у МСЕК серії ЛВА-2 №00701 від 10 квітня 2002 року про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках потреби у додаткових видах допомоги під час проведення огляду з 28 березня 2002 року по 10 квітня 2002 року, встановлено ступінь втрати професійної працездатності 45 (сорок п`ять) % від 05 березня 2002 року у зв`язку з ІІІ професійне захворювання з 05 березня 2002 року, дата переогляду 22 березня 2003 року, підстава акт № 681/14 огляду у МСЕК, дата 10 квітня 2002 року (а.с.76-77).
Оскільки ОСОБА_1 10 квітня 2002 року, вперше встановлено 45% ступеня втрати професійної працездатності, право на відшкодування моральної шкоди в нього виникає з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто 10 квітня 2002 року.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2020 року у справі № 210/2144/19 (провадження № 61-22257св19) міститься такий висновок: «Предметом позову у цій справі є правовідносини, пов`язані з відшкодуванням позивачу моральної шкоди, заподіяної внаслідок часткової втрати позивачем професійної працездатності.
Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».
Оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різний час, суд повинен в кожній справі з`ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати: якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при такому виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.
Тобто спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування.
Таким чином, і право на відшкодування моральної шкоди виникає у потерпілого з дня встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.
Частинами першою, третьою статті 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» в редакції, чинній на час встановлення ОСОБА_1 висновком МСЕК від 24 вересня 2003 року стійкої втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до статті 13 зазначеного Закону страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.
Відповідно до абзацу четвертого статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплативши йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку.
Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік» зупинено дію абзацу четвертого статті 1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд.
Крім того, Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності 20 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-XIV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.
Конституційний Суд України у рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).
Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» викладено у новій редакції Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в тому числі змінено його назву на Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Закон України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 01 січня 2015 року.
Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України.
Проте акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (стаття 5 ЦК України).
Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Зокрема, у рішеннях від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012 Конституційний Суду України зазначив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
Отже, з урахуванням вищезазначеного, починаючи з 01 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду. З цього часу суб`єктом, за рахунок коштів якого здійснюється відшкодування такої шкоди, є роботодавець.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18), від 20 листопада 2019 року у справі № 210/3177/17 (провадження № 14-288цс19)».
Ураховуючи наведене та враховуючи висновок МСЕК від 10 квітня 2002 року, яким позивачу вперше встановлено втрату професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з Фонду на користь позивача моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві.
Відтак, покликання заявника в апеляційній скарзі на те, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області є неналежним відповідачем у справі є юридично не спроможним, адже доводи апеляційної скарги щодо невірного визначення належного відповідача у справі, спростовуються наведеними нормами матеріального права та висновками Великої Палати Верховного Суду.
Щодо заподіяння моральної шкоди та її розміру.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що:
за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі;
зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди;
у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи;
гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості;
по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 жовтня 2020 року у справі № 372/2085/16-ц (провадження № 61-18385св19) зазначено, що: «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Аналіз зазначених норм права дає можливість дійти висновку про те, що моральна шкода підлягає відшкодуванню за наявності у діях особи, яка заподіяла таку шкоду складу цивільного правопорушення, елементами якого є заподіяна шкода, встановлення факту протиправної поведінки такої особи, наявності причинного зв`язку між ними та вини заподіювача шкоди».
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).
Встановивши доведення позивачем факту спричинення йому моральної шкоди унаслідок ушкодження його здоров`я при виконанні трудових обов`язків, адже такий факт у спірних правовідносинам презюмується, з урахуванням характеру, обсягу, тривалості та наслідків заподіяних позивачу моральних страждань, стану здоров`я потерпілого, істотних вимушених змін в його життєвих стосунках, конкретних обставин справи, місцевий суд дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди в розмірі 60 000 грн.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.).
Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Щодо розподілу судових витрат.
Як убачається з резолютивної частини оскаржуваного рішення, суд першої інстанції стягнув з відповідача у користь держави 908 грн 00 коп.
Вірно вирішивши питання про стягнення з відповідача на користь держави судового збору, від сплати якого звільнений позивач в силу вимог закону, місцевий суд невірно обрахував розмір судового збору, з огляду на часткове задоволення позовних вимог, адже вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом України «Про судовий збір».
Відтак, до стягнення підлягає судовий збір у розмірі 544 грн 80 коп. (908 (мінімальна ставка судового збору) х 60 % (відсоток задоволених позовних вимог)).
Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині вирішення по суті позовних вимог ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують. Підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, знайшли своє підтвердження лише в частині невірного вирішення питання щодо розподілу судових витрат. Тому оскаржуване в цій частині підлягає зміні, в решті рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу задовольнити частково.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Оскільки, колегія суддів прийшла до висновку про зміну судового рішення в частині вирішення питання щодо розподілу судових витрат у суді першої інстанції, підстав вирішення питання розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.
Відповідно до частини п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складання повного судового рішення. 
Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 – 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області задовольнити частково.
Рішення Радехівського районного суду Львівської області  від 17 травня 2022 рокув частині розподілу судових витрат змінити.
Зменшити суму стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Львівській області у користь держави судового збору з 908 грн 00 коп. до 544 грн 80 коп.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 28 липня 2022 року.

Головуючий                                                                С.М. Копняк

Судді:                                                                        С.М. Бойко

                                                                               А.В. Ніткевич