ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 серпня2022 року
м. Київ
справа № 203/14/20
провадження № 51-1025 км 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                           ОСОБА_1 ,
суддів                                              ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання   ОСОБА_4 ,
прокурора                               ОСОБА_5 ,
в режимі відеоконференції
засудженого                                     ОСОБА_6               
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах засудженого ОСОБА_6 на вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2022 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019040030002696, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ульяновка Кіровоградської області, раніше неодноразово судимого, востаннє 11 листопада 2016 року Кіровським районним судом м. Дніпропетровська за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки; 07 лютого 2017 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок змінено, призначено за ч. 2 ст. 15 - ч. 2 ст. 186 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 роки, без місця реєстрації, фактично проживаючогоза адресою:АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2021 року ОСОБА_6 засуджено до покарання: 
-  за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк4 роки;
-  за ч. 1 ст. 263КК Україниу виді позбавлення волі на строк 6 років.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю кримінальних правопорушень, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено  ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вирокомКіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2016 року, який змінено ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року, у виді позбавлення волі на строк 6 місяців, та остаточно призначено  ОСОБА_6  покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.
Запобіжний захід до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою.
Строк відбування покарання постановлено обчислювати з 14 листопада 2019 року.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково, стягнуто з 
ОСОБА_6 на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 гривень.  
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у провадженні.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2022 року вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 залишено без змін.
За обставин викладених у вироку, ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 06 листопада 2019 року, в період часу з 08 год 50 хв. по 21 год 30 хв., діючи повторно, реалізуючи злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, поєднане із проникненням до житла, знаходячись за адресою: 
АДРЕСА_2 , за допомогою невстановлених в ході досудового розслідування предметів, шляхом віджиму, відчинив металопластикове вікно квартири АДРЕСА_3 вказаного будинку та проник до її приміщення, з якого викрав майно ОСОБА_8 на загальну суму 63 499 грн. Після цього з місця вчинення кримінального правопорушення зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд, чим спричинив потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму.
Крім того, ОСОБА_6 у невстановлені в ході досудового розслідування час, місці та у невстановлений спосіб придбав пістолет ROHM RG 88 без маркування, який є ручною короткоствольною гладкоствольною вогнепальною зброєю - самозарядним гладкоствольним пістолетом, виготовленим шляхом переробки саморобним способом газового пістолету «RG 88» калібру 9 mm P.A. Knall виробництва Німеччини та почав носити його при собі без передбаченого законом дозволу. В подальшому, 
14 листопада 2019 року, о 19 год 25 хв., співробітниками правоохоронних органів за адресою: м. Дніпро, просп. Івана Мазепи, біля будинку № 42, під час складання протоколу затримання особи, підозрюваної у вчиненні кримінального правопорушення, було проведено особистий обшук ОСОБА_6 , в ході якого за поясом штанів було виявлено та вилучено вказаний пістолет, який ОСОБА_6 носив з собою без передбаченого законом дозволу. Також було вилучено сім патронів, шість з яких із позначеннями «SOBR 9 mm Р.А.» не є боєприпасами, а один патрон з позначеннями «GECO 223 REM» є боєприпасом, який виготовлений саморобним способом. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність висновків суду, викладеним у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону,  просить скасувати вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Обґрунтовуючи доводи касаційної скарги, захисник посилається на порушення права засудженого на захист, оскільки в пам`ятці про права та обов`язки особи (обвинуваченого), зазначено не всі права обвинуваченого та відібрано присягу, відповідно до якої зобов`язано говорити суду правду і лише правду.Стверджує, що суд апеляційної інстанції залишив без уваги клопотання сторони захисту, чим не виконав обов`язок передбачений ч. 6 ст. 22 КПК України. Посилається на відсутність ухвали місцевого суду про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, що є істотним порушенням вимог КПК України.  
Зазначає, що судом першої інстанції в обґрунтування обвинувального вироку щодо ОСОБА_6 покладено недопустимі докази. Так, на думку захисника, недопустимими доказами є: висновок експерта № 5/4.6/1081 від 15.11.2019 року у  зв`язку із відсутністю у матеріалах кримінального провадження постанови прокурора про відібрання біологічних зразків – відбитків пальців;протокол огляду місця події від 06.11.2019 року, оскільки не містить відомостей щодо упакування вилученого, що не дає можливості в розумінні ст. 106 КПК України перевірити процесуальну дію в частині надходження на експертизу саме вилучених, а не інших предметів; протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.11.2019 року та від 04.12.2019 року, оскільки впізнання проведені з порушенням ч. 6 ст. 228 КПК України, у них не вказано у зв`язку з чим впізнання проводилися за фотознімками, а не за особистою участю особи; протоколи пред`явлення речей для впізнання від 16.12.2019 року у зв`язку з тим, що потерпіла не вказала на індивідуальні ознаки майна, а також підписи понятих у цих протоколах сумнівні; висновок товарознавчої експертизи 
№ 5633-19 від 19.12.2019 року, оскільки експерту не надавались самі об`єкти оцінки; протокол затримання від 14.11.2019 року, оскільки поняті ОСОБА_9 та ОСОБА_10 є особами підконтрольними органам досудового розслідування.   
Позиції учасників судового провадження
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 підтримав доводи касаційної скарги, просив її задовольнити. 
Прокурор, посилаючись на законність і обґрунтованість оскаржених судових рішень, просив касаційну скаргу залишити без задоволення. 
Від потерпілої ОСОБА_8 надійшло клопотання про проведення касаційного розгляду за її відсутності. 
Захисник ОСОБА_7 був належним чином повідомлений про дату, час і місце касаційного розгляду.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин, і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що не погоджуючись із визнанням винуватим ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень, захисник ОСОБА_7 оспорює правильність встановлення фактичних обставин кримінального провадження, вказує на неповноту судового розгляду, наводить власну оцінку доказам, відмінну від оцінки, що надав суд першої  інстанції. 
Фактичні обставини кримінального провадження були предметом оцінки судів першої та апеляційної інстанцій і вони перегляду у касаційному порядку, відповідно до вимог ч. 1 ст. 438 КПК України, не підлягають. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження є підставами для скасування чи зміни судових рішень в апеляційному порядку, згідно зі ст. 409 КПК України. 
Слід зазначити, що висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263 КК України, був предметом перевірки апеляційного суду і мотивовано визнаний таким, що відповідає доказам, зібраним у встановленому законом порядку, дослідженим у судовому засіданні, належно оцінених судом і є обґрунтованим.
В основу вироку місцевий суд вірно поклав: 
- показання засудженого ОСОБА_6 , який хоча і не визнав свою вину, проте не заперечував, що 14.11.2019 року йшов з роботи та до нього зненацька підійшли працівники поліції, які його затримали, вдягнувши кайданки. Під час затримання у нього в кишенях була пачка цигарок, мобільний телефон, квитанція з ломбарду, каблучка його та дружини, з якою він не проживає. Окрім цього, не заперечував, що відбитки його пальців в приміщенні, де знайшли майно, можуть бути, оскільки він періодично приходив до дитини та проживав там до цього, проте не зміг пояснити походження відбитків його пальців на вікні в квартирі, де відбулася крадіжка;
- показання потерпілої ОСОБА_8 про те, що 06.11.2019 року вона пішла з дому о 
08 год 30 хв., та повернувшись ввечері разом зі своїм хлопцем побачила, що в квартирі немає телевізора та відчинено вікно, на дивані лежала відкрита порожня шкатулка, де були її прикраси. Також пояснила, що вранці залишила на дивані відкритий ноутбук, проте його також не було, а на комоді були відсутні її нагороди як учасника бойових дій;
- показання свідка ОСОБА_11 , який вказав, що є працівником ломбарду, з ОСОБА_6 був знайомий раніше, оскільки останній приходив в ломбард приблизно чотири рази закладати мобільні телефони. 06.11.2019 року, в період часу з 20 год до 22 год, засуджений привіз в ломбард великий телевізор світлого кольору, за який отримав приблизно 6-8 тисяч гривень. При цьому, свідок пояснив, що в той день ОСОБА_6 , можливо, ще щось закладав в ломбард, але вже не пам`ятає;
- показання свідка ОСОБА_12 , з яких слідує, що в 2019 році свідок працював таксистом. 06.11.2019 року, о 19 год, зі служби таксі 579 йому надійшов виклик та він приїхав за адресою: на АДРЕСА_2 , при  цьому на вулиці було вже темно. Він зателефонував клієнту, який вийшов з паралельного будинку на проспекті Олександра Поля, поклав на заднє сидіння автомобіля речі, а саме: ноутбук та світлий великий плоский телевізор, а сам клієнт сів поруч з ним на переднє сидіння. ОСОБА_6 вийшов з таксі в районі автовокзалу, забравши зазначені речі;
- показання свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , які підтвердили факт участі як понятих при проведенні обшуку в будинку за адресою: АДРЕСА_1 та обставини, що містяться на відеозаписі;
- показання свідка ОСОБА_10 , який вказав, що приймав участь як понятий при затриманні ОСОБА_6 та підтвердив обставини, що містяться на відеозаписі, а також спростував доводи засудженого, що пістолет йому підкинули.
Окрім того, судом першої інстанції правильно зазначено, що винуватість ОСОБА_6  у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень підтверджується відомостями, які містяться в досліджених судом: протоколі огляду місця події від 06.11.2019 року з ілюстрованою таблицею (а. п. 8-16); протоколі обшуку від 14.11.2019 року з відеозаписом (а. п. 57-63); протоколі затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 14.11.2019 року з відеозаписом (а. п. 84-87); висновку судової експертизи зброї № 7/3.1/805 від 15.11.2019 року (а. п. 103-109); висновках судових трасологічних експертиз № 5/4.6/1080 та № 5/4.6/1081 від 15.11.2019 року (а. п. 118-126, 133-140); протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.11.2019 року та від 04.12.2019 року (а. п. 150-152, 210-212); висновку судової трасологічної експертизи № 9/4.2/653 від 28.11.2019 року 
(а. п. 188-189); висновку судової товарознавчої експертизи № 5633-19 від 19.12.2019 року (а. п. 219-227); протоколах пред`явлення речей для впізнання від 16.12.2019 року з фототаблицями (а. п. 228-232, 233-236).
Проаналізувавши всі досліджені у кримінальному провадженні докази та надавши оцінку кожному з них і їх сукупності у взаємозв`язку, дотримуючись вимог статей 86, 87, 94 КПК України, суд першої інстанції обґрунтовано визнав доведеною винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 1 ст. 263КК України.
Вирок суду є законним, обґрунтованим та відповідає вимогам ст. 374 КПК України. 
Суд апеляційної інстанції належним чином перевірив доводи апеляційної скарги та спростував посилання сторони захисту стосовно істотних порушень вимог кримінального процесуального закону допущених, на її думку, під час дослідження доказів та при їх оцінці судом першої інстанції.
Стандарт доведення поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлених під час судового розгляду, виключає будь яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був вчинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Це питання має бути вирішено на підставі безстороннього та неупередженого аналізу наданих сторонами обвинувачення і захисту допустимих доказів, які свідчать за чи проти тієї або іншої версії подій.
В судових рішенняхсудами першої і апеляційної інстанцій наведено переконливі аргументи, чому вони визнали обвинувачення доведеним поза розумним сумнівом, та чому не взяли до уваги те пояснення події, що надала сторона захисту.
З урахуванням наведеного, колегія суддів касаційної інстанції погоджується з висновками судів та вважає, що сторона обвинувачення довела поза розумним сумнівом допустимими й достатніми доказами винуватість  ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень.
Твердження захисника про те, що було порушено право  ОСОБА_6 на захист, так як в пам`ятці про права та обов`язки особи (обвинуваченого) зазначено не всі права останнього та відібрано присягу, відповідно до якої зобов`язано говорити суду правду і лише правду (т. 1 а. п. 41-42), є безпідставними, оскільки з тексту пам`ятки убачається, що засудженому було роз`яснено про право не говорити нічого з приводу обвинувачення або у будь-який момент відмовитися відповідати на запитання; давати пояснення, показання з приводу обвинувачення чи в будь-який момент відмовитися їх давати. ОСОБА_6 у судовому засіданні у суді першої інстанції 10.01.2020 року підтвердив, що з правами і обов`язками ознайомлений, зауважень не має. Крім того, обвинувачений користувався правовою допомогою захисника ОСОБА_15 . Таким чином, судова колегія не вбачає будь яких порушень права 
ОСОБА_6 на захист, передбаченого ст. ст. 20, 42 КПК України.
Також колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про недопустимість висновку експерта № 5/4.6/1081 від 15.11.2019 року у зв`язку з недотриманням вимог кримінального процесуального закону під час відібрання відбитків пальців ОСОБА_6 . 
Стаття 241 КПК України регулює порядок освідування особи, а ст. 245 цього Кодексу вказує на необхідність дотримання вимог зазначеної статті в ході отримання біологічних зразків, при цьому відбитки пальців не є біологічними зразками, про що детально зазначив суд апеляційної інстанції. Отже, відібрання відбитків пальців за згодою засудженого без відповідної постанови прокурора чи доручення не становить порушення вимог КПК України, а отже і не призводить до визнання недопустимими доказів, отриманих у результаті цієї слідчої дії.
Вищезазначене узгоджується з висновком, викладеним у постанові Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 11 січня 2022 року у провадженні 
№ 51-2281 км21 (справа № 185/2915/18).
Посилання захисника на практику Верховного Суду у кримінальних провадженнях (справа № 127/3712/17, провадження № 51-4365 км18; справа № 148/2282/16-к, провадження № 51-1868 км19) є не релевантною, оскільки предметом розгляду у цих провадженнях були питання, які не стосувалося відбитків пальців. 
Що стосується твердження захисника про те, що суд апеляційної інстанції залишив без уваги клопотання сторони захисту, чим не виконав обов`язок передбачений ч. 6 ст. 22 КПК України, то вони є непереконливими та спростовуються журналами судових засідань та технічними носіями інформації їх перебігу за 29.11.2021 року та 27.01.2022 року (т. 2 а. п. 76-77, 94-95), з яких слідує, що суд апеляційної інстанції належним чином розглянув клопотання сторони захисту та постановив ухвали без виходу до нарадчої кімнати, які на підставі вимог ч. 4 ст. 371 КПК України занесені секретарем до журналів судових засідань.
Разом з цим, доводи касаційної скарги щодо того, що місцевий суд не постановив ухвалу про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, є надуманими, оскільки спростовуються журналом судового засідання та технічним носієм інформації його перебігу за 09.06.2021 року (т. 1 а. п. 209-210).
На переконання колегії суддів, доводи щодо недопустимості протоколу огляду місця події від 06.11.2019 року з підстав відсутності відомостей щодо упакування вилученого є неспроможними, оскільки як слідує із самого протоколу під час проведення слідчої дії було вилучено фрагмент віконного замка з підвіконня, мікрочастини відкопійовані на темну дактилоплівку, а також 6 слідів пальців рук з поверхні віконного профілю, які поміщені до паперових пакетів. З матеріалів кримінального провадження убачається, що паперові конверти у яких містяться мікрочастини відкопійовані на темну дактилоплівку та 6 слідів пальців рук належним чином опечатані, є підписи понятих, слідчого, розташовані два відтиски круглої печатки (а. п. 141-142). Крім того, вилучені речові докази були передані експертам на дослідження, які у своїх висновках описали вигляд надісланих паперових конвертів, які були належним чином упаковані і опечатані та зазначили, що їхня цілісність не порушена (а. п. 133-140, 188-190).
Доводи касаційної скарги захисника, щодо необхідності визнання недопустимими доказами протоколів пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 15.11.2019 року та 04.12.2019 року, протоколів пред`явлення речей для впізнання від  16.12.2019 року, є аналогічними доводам його апеляційної скарги, які були перевірені апеляційним судом та обґрунтовано визнані безпідставними.
Так, що стосується впізнання ОСОБА_11 та ОСОБА_12 обвинуваченого ОСОБА_6 , то вони проведені у відповідності до вимог ст. 228 КПК України, а протоколи самих слідчих дій відповідають положенням ст. 104 КПК України.
Посилання сторони захисту про те, що у порушення вимог ч. 6 ст. 228 КПК України слідчим не було належним чином обґрунтовано проведення впізнання особи саме за фотознімками не грунтуються на вимогах закону, оскільки положення вказаної норми процесуального закону не встановлюють обов`язку такого обґрунтування щодо проведення впізнання. За приписами ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійним у своїй процесуальній діяльності і уповноважений проводити слідчі (розшукові) дії та негласні слідчі (розшукові) дії у випадках, встановлених цим Кодексом, з дотриманням порядку їх здійснення, що додержані в цьому провадженні. 
Таким чином, слідчий СВ Дніпровського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_16 в межах своєї компетенції, з урахуванням обставин даного кримінального провадження, провела впізнання засудженого  ОСОБА_6 за фотознімками, що узгоджується з положеннями ч. 6 ст. 228 КПК України. За таких обставин, у колегії суддів відсутні підстави вважати вказані протоколи недопустимими доказами. 
Не викликають сумнівів у колегії суддів й протоколи пред`явлення викрадених речей для впізнання потерпілій ОСОБА_8 , оскільки саме на їх викрадення вказала потерпіла, яка жодних підстав для обмови ОСОБА_6 не мала. Вказані слідчі дії проведені у відповідності з вимогами ст. 229 КПК України, а протоколи за результатами їх проведення відповідають положенням ст. 104 КПК України.
Крім того, незважаючи на твердження захисника,у колегії суддів відсутні будь які підстави вважати, що поняті, які були залучені для проведення слідчих дій у цьому кримінальному провадженні, були заінтересованими особами та не могли брати участь у слідчих діях.
При цьому суди попередніх інстанцій обґрунтовано послались на висновок судово-товарознавчої експертизи № 5633-19 від 19.12.2019 року, яку призначено відповідно до вимог кримінального процесуального закону на підставі постанови слідчого. На вирішення експерта було поставлено питання щодо вартості майна, зокрема, плазмового телевізора марки «LG» модель 55UG870V-ZA, серійний номер 605RAZA1F629, чорного кольору екран дугоподібний з білим корпусом ззаду, діагоналлю 139 см/55, придбаний у 2017 році, а також ноутбука «НР» Pavilion dv6700, s/n: CNF8046KD5, чорного кольору, придбаного у 2008 році. Проведення експертизи було доручено старшому науковому співробітнику Дніпропетровського НДІС ОСОБА_16 , яка має вищу освіту, науковий ступінь кандидата технічних наук, вчене звання доцента, кваліфікацію судового експерта 2 класу за спеціальністю 12.1 «Визначення вартості машин, обладнання, сировини та споживчих товарів», стаж експертної роботи 5 років, при цьому експерт була попереджена про кримінальну відповідальність за статтями 384, 385 КК України. 
Відповідно до висновку вказаної експертизи вартість майна визначалася згідно із загальноприйнятими методиками проведення судово-товарознавчих експертиз та з огляду на методичні рекомендації з визначення вартості майна.
Таким чином, оцінка вартості викраденого майна була проведена відповідно до вимог статей 242, 243 КПК України, а те, що вказане майно не надавалося безпосередньо експертові для дослідження, не є підставою для визнання висновку судово-товарознавчої експертизи недопустимим доказом.
Така позиція узгоджується з висновками, викладеним у постановах Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 24 вересня 2020 року (провадження 
№ 51-2125 км20, справа № 403/290/18) та від 20 липня 2022 року (провадження 
№ 51-4070 км21, справа № 554/2977/18).
Крім того, за змістом п. 15 ч. 1 ст. 7, частин 1–3 ст. 22 КПК України кримінальне провадження, що здійснюється на основі змагальності, передбачає самостійне обстоювання сторонами їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, встановленими цим Кодексом, і вони мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав. Натомість суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їх процесуальних прав і виконання процесуальних обов`язків.
Виходячи із законодавчих норм, обвинувачений та його захисник наділені можливістю активно реалізувати свої права, в тому числі наполягати на проведенні повторної експертизи  за наявності обґрунтованих підстав.
Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, сторона захисту не порушувала питання перед судами попередніх інстанцій про призначення повторної товарознавчої експертизи для визначення вартості вищезазначеного майна.
Під час перевірки матеріалів кримінального провадження було з`ясовано, що висновки суду апеляційної інстанції є правильними, як стосовно встановлених місцевим судом фактичних обставин кримінальних правопорушень, вчинених  ОСОБА_6 , так і відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнули б за собою скасування судових рішень. 
При цьому, апеляційний суд ретельно перевірив викладені в апеляційній скарзі сторони захисту доводи та правильно зазначив про законність, обґрунтованість та вмотивованість вироку щодо  ОСОБА_6 , тобто встановив, що вирок судом першої інстанції ухвалено відповідно до приписів ст. 370 КПК України. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Таким чином, Верховним Судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень щодо ОСОБА_6 , тому касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, Суд 
ухвалив:
Вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2021 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 27 січня 2022 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 в його інтересах – без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.      
Судді:

ОСОБА_1                                           ОСОБА_2                                      ОСОБА_3