УХВАЛА
17 лютого 2022 року
м. Київ
справа  №   362/6115/17
провадження № 51-526км18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                      ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання      ОСОБА_4 ,
прокурора                                          ОСОБА_5 ,
засудженого                                      ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
захисника                                           ОСОБА_7 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 листопада 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 07 грудня 2020 року в провадженні за заявою захисника ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського обласного суду від 21 грудня 2000 року відносно ОСОБА_6 .
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Київського обласного суду від 21 грудня 2000 року ОСОБА_6 засуджено за злочини, передбачені ч. 3 ст. 142, пунктами «а», «г», «е», «ж», «і»               ст. 93 Кримінального кодексу України у редакції 1960 року (далі – КК 1960 року) із застосуванням ст. 42 цього Кодексу до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 22 березня 2001 року цей вирок змінено, виключено з вироку посилання на п. «ж» ст. 93 КК 1960 року, як зайво вмінений.                     У решті судове рішення залишено без зміни. 
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 19 листопада 2019 року залишив без задоволення заяву захисника ОСОБА_8 про перегляд вказаного вироку за нововиявленими обставинами.
При перегляді цього рішення за апеляційною скаргою сторони захисту Київський апеляційний суд ухвалою від 07 грудня 2020 року залишив його без змін. 
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати рішення місцевого та апеляційного судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що відмовляючи у задоволенні заяви захисника про перегляд вироку за нововиявленими обставинами місцевий суд не перевірив належним чином наведених у ній доводів та залишив поза увагою Рішення Комітету ООН з прав людини від 19 липня 2011 року у справі «Бутовенко проти України» (далі – Рішення) в якому зроблений висновок про порушення його прав, передбачених Міжнародним пактом про громадянські і політичні прававід 1966 року (далі – Пакт), допущених під час проведення досудового слідства з боку правоохоронних органів.
На думку засудженого, що при перегляді рішення місцевого суду суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки усім доводам, наведеним в апеляційних скаргах сторони захисту, а тому постановлена цим судом ухвала не відповідає вимогам               ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК).  
Позиція учасників судового провадження
Засуджений та захисник вимоги касаційної скарги підтримали.
Прокурор вважала, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими і просила відмовити у задоволенні касаційної скарги.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали  провадження та обговоривши наведені в касаційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до Рішення Комітету ООН з прав людини від 19 липня 2011 року у справі «Бутовенко проти України» (звернення № 1412/2005) Комітетом було встановлено порушення прав ОСОБА_6 допущених органом досудового розслідування під час проведення слідства у кримінальній справі в якій його було засуджено, передбачених Міжнародним пактом про громадянські і політичні права. Зокрема право не бути позбавленим свободи інакше, ніж у відповідності із встановленою законом процедурою (п. 1 ст. 9), право не бути підданим катуванню або нелюдському поводженню чи покаранню (ст. 7), право не бути примушеним до визнання себе винним (п.п. «g» п. 3 ст. 14), право мати достатньо можливостей для підготовки свого захисту (п.п. «b» п. 3 ст. 14), право захищати себе особисто або через захисника, обраного на власний розсуд (п.п. «d» п. 3 ст. 14), право на гуманне поводження (п. 1 ст. 10), право допитувати свідків або щоб ці свідки були допитані в суді (п.п. «е» п. 3 ст. 14), право на справедливий судовий розгляд                      (п. 1 ст. 14).
Україна є членом Організації Об`єднаних Націй (далі – ООН) з 1945 року.  Міжнародний пакт про громадянські і політичні права (прийнятий 16 грудня             1966 року Генеральною Асамблеєю ООН) був ратифікований Указом Президії Верховної Ради Української Радянської Соціалістичної Республіки (далі - УРСР)            19 жовтня 1973 року. Цей Пакт є міжнародним договором і має обов`язкову силу для країн – учасниць. 
Крім того Україна 25 грудня 1990 року приєдналась до Факультативного протоколу до Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (постанова Верховної Ради УРСР від 25 грудня 1990 року N 582-XII) та визнала компетенцію і повноваження Комітету ООН з прав людини.
Відповідно до положень п.п. «а» п. 3 ст. 2 Пакту країна – учасник зобов`язана надати особі, яка подала скаргу, ефективний засіб правового захисту. Такий засіб правового захисту повинен передбачати перегляд судового рішення про засудження особи з дотриманням гарантії справедливого судового розгляду у відповідності до ст. 14 Пакту, проведення неупередженого, ефективного й ретельного розслідування скарги щодо порушення прав особи, переслідування в судовому порядку винних осіб, а також повне відшкодування особі спричиненої шкоди, включно з наданням належної компенсації. Країна – учасник також зобов`язана вжити заходів для запобігання таких порушень у майбутньому.
Ставши учасником Факультативного протоколу Україна визнала право Комітета ООН з прав людини визначати чи мало місце порушення Пакту. Відповідно до           ст. 2 Пакту Україна як країна – учасник взяла на себе зобов`язання гарантувати усім особам, які перебувають на її території та під її юрисдикцією права, визначені у Пакті, та забезпечувати цим особам ефективний засіб правового захисту у випадку встановлення таких порушень.       
Свої зобов`язання за міжнародними договорами укладеними Українською РСР Україна, як правонаступник, підтвердила і в Законі «Про правонаступництво України» від 12 вересня 1991 року № 1543- ХІІ.  
Таким чином Україна, як учасник ООН та гарант узятих на себе зобов`язань по забезпеченню передбачених Пактом громадянських і політичних прав повинна імплементувати у національне законодавстві відповідні норми які би закріплювали ці права.
Згідно зі ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч. 2 ст. 1 КПК кримінальне процесуальне законодавство України складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України. 
За правилами ч. 4 ст. 9 КПК у разі якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України.
У той же час положення ст. 459 КПК, якими передбачено підстави для здійснення кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами визначають, що за виключними обставинами можуть бути переглянуті судові рішення у випадках: встановлення Конституційним Судом України неконституційності закону, іншого правового акта чи окремого положення, застосованого судом; встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні даної справи судом; встановлення вини судді у вчиненні кримінального правопорушення або зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження, внаслідок якого було ухвалено судове рішення. За нововиявленими обставинами судові рішення можуть бути переглянуті у випадках: штучного створення або підроблення доказів; неправильного перекладу висновку і пояснень експерта; завідомо неправдивих показаннях свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; зловживання слідчого, прокурора, слідчого судді чи суду під час кримінального провадження; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі собою чи разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
В ухвалі від 18 вересня 2018 року (провадження №13-53зво18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що Комітет ООН з прав людини не є міжнародною судовою установою, не наділений повноваженнями ухвалювати юридично обов`язкових рішень і в його установчих документах не передбачено для держав правових наслідків констатованих ним порушень прав людини, тобто рішення Комітету з правової точки зору мають для держав не обов`язковий, а рекомендаційний характер.
Таким чином, рішення Комітету не можуть бути правовою підставою для перегляду судових рішень відповідно до ч. 3 ст. 459 КПК.
Разом із тим у силу взятих на себе міжнародних зобов`язань Україна повинна прийняти до уваги Рішення Комітету ООН з прав людини у справі «Бутовенко проти України» та вжити відповідних заходів реагування для усунення порушень встановлених Комітетом, інакше у протилежному випадку ці  зобов`язання не будуть нею виконані.
Наведене дає підстави колегії суддів дійти висновку про наявність у справі виключної правової проблеми, яка полягає у суперечностях між нормами кримінального процесуального закону, зокрема положеннями ч. 4 ст. 9 та                        ст. 459 КПК.
Вказана правова проблема має як кількісні, так і якісні показники.
На кількісний показник у справі вказує наявність неодноразових рішень Комітету ООН з прав людини в яких Комітетом констатовано порушення з боку правоохоронних та судових органів України положень Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, наприклад у справах «Пустовойт М. В. проти України», «Щітка В. В. проти України», «Бутовенко О. М. проти України» та інші. Отже, така правова проблема існує не лише у цій справі, а й у інших, та може виникнути у подальшому з урахуванням вказаного правового питання, щодо якого існує проблема невизначеності.
Якісний показник полягає у необхідності вирішення питання щодо дотримання принципу верховенства права у справах подібної категорії з огляду на міжнародні зобов`язання України і положення ч. 4 ст. 9 КПК та ст. 9 Конституції України.      
Вимогами ч. 4 ст. 9 КПК передбачено, що якщо норми цього Кодексу суперечать міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, застосовуються положення відповідного міжнародного договору України. У той же час положення ст. 459 КПК не передбачають можливість перегляду судових рішень постановлених у кримінальних провадженнях на підставі рішень Комітету ООН з прав людини.    
З матеріалів провадження вбачається, що при перегляді вироку за касаційною скаргою сторони захисту 22 березня 2001 року Верховним Судом України не було встановлено порушень, які би вплинули на реалізацію ОСОБА_6 своїх прав у кримінальній справі та ставили під сумнів законність цього рішення.
Однак такі порушення були встановлені при розгляді Комітетом ООН з прав людини заяви ОСОБА_6 , про що зазначено в Рішенні.
За таких обставин колегія суддів вважає, що встановлені у рішенні Комітету ООН з прав людини порушення можуть бути сприйняті як нововиявлені та бути підставою для перегляду судових рішень в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 459 КПК.
Відповідно до ч. 5 ст. 434-1 КПК Суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
З огляду на викладене, з метою вирішення вказаної правової проблеми та задля  забезпечення розвитку права і формування єдиної правозастосовчої практики  у подібній категорії справ колегія суддів дійшла висновку про необхідність передати провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Колегія суддів вважає, що за результатами розгляду провадження Велика Палата Верховного Суду має зробити наступний висновок: Якщо при розгляді заяви засудженої особи Комітет ООН з прав людини ухвалить рішення про наявність у справі порушень її прав передбачених у Міжнародному пакті про громадянські і політичні права, таке рішення є підставою для перегляду судових рішень у кримінальному провадженні за нововиявленими обставинами.   
На підставі викладеного, керуючись ч. 5 ст. 434-1, ст. 434-2, ст. 441 КПК, колегія суддів 
ухвалила:
Провадження за заявою адвоката ОСОБА_8 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Київського обласного суду від 21 грудня 2000 року щодо засудженого ОСОБА_6 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
___________________                 ____________________                         ____________________
ОСОБА_1                   ОСОБА_2                               ОСОБА_3