УХВАЛА

12 травня 2022 року 
м. Київ
справа № 480/3741/21
адміністративне провадження № К/990/11362/22 
Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюк А.Г., перевіривши касаційну скаргу Сумської обласної прокуратури на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про виплату середнього заробітку,
УСТАНОВИВ:
Сумською обласною прокуратурою подано до Верховного Суду касаційну скаргу.
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі ж подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо неналежного дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Із системного аналізу наведених положень процесуального закону висновується, що під час касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення ним (ними) норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт (пункти) частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга.
Підставою перегляду оскаржуваних судових рішень заявник зазначив відсутність висновку Верховного Суду щодо питання «фактичного поновлення на посаді за рішенням суду у випадку необхідності одночасного застосування вимог статей 21, 24 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) щодо допущення працівника до роботи на підставі наказу уповноваженої особи, необхідною умовою (підставою) для видання якого є письмова заява працівника, положень пункту    3 постанови Kaбінету Міністрів України від 27 квітня 1993 року №301 «Про трудові книжки працівників» щодо обов`язкового подання працівником трудової книжки    одночасно із зверненням щодо поновлення». 
Також Сумська обласна прокуратура послалася на те, що висновку Верховного Суду потребує питання «стосовно необхідності дотримання при поновленні на роботі установленої статтею 43 Конституції України заборони використання примусової праці, насамперед у випадках невідповідності рішення про поновлення заявленим працівником вимогам, за відсутності відповідного волевиявлення позивача чи його згоди працювати на посаді, відмінній від тієї, на яку позивач просив поновити».
Верховний Суд повторно зазначає, що оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.
Проаналізувавши доводи заявника, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження за пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, так як зміст та мотиви касаційної скарги свідчать про те, що Сумська обласна прокуратура фактично не погоджується зі змістом судового рішення про поновлення на роботі у інший справі №480/6211/20 та просить сформувати висновок щодо норм, що не регулюють спірні правовідносини та судами у цій справі не застосовувалися. Крім того, указавши про ці норми, заявник не навів належної аргументації як саме висновок щодо цих положень закону впливає на правовідносини у спорі про стягнення середнього заробітку за невиконання рішення суду, що набрало законної сили та підлягало негайному виконанню в частині поновлення на посади, за обставин, установлених судами у цій справі та не спростованими відповідачем. Так, Сумська обласна прокуратура знову послалася на те, що позивач мала самостійно ініціювати процедуру примусового виконання судового рішення, а прокуратура не мала інформації щодо її перебування у трудових відносинах з будь-якою іншою організацією. Крім того, ОСОБА_1 отримувала допомогу по безробіттю, тому лише після припинення її виплати, її поновлено на посаді прокурора. Такі аргументи вже перевірялися Верховним Судом у первісній касаційній скарзі та були відхилені через їхню необгрунтованість. 
Крім того, в ухвалах Суду від 31 січня 2022 року та 18 квітня 2022 року заявнику вже роз`яснювалося, що такі питання, що безпосередньо порушує Сумська обласна прокуратура у цій справі, уже неодноразово вирішувалися Верховним Судом. Так, у справі №826/808/16 Верховним Судом сформовано висновок щодо застосування положень статті 236 КЗпП України у випадку працевлаштування працівника у період вимушеного прогулу. А у справі №640/19103/19 Суд висловив правову позицію щодо застосування, зокрема, як положень статті 236 КЗпП України, так і положень частини другої статті 18 Закону України «Про прокуратуру» щодо стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення про поновлення на роботі в органах прокуратури, у разі виконання звільненим працівником іншої роботи у період вимушеного прогулу. 
Отже, враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, суд не має права самостійно визначати підстави касаційного оскарження визначені пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX і які набрали чинності 8 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.
Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі заявник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням (рішеннями) із урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду (судів), рішення якого (яких) оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та/або апеляційної інстанцій застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні. 
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя   статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша   статті 341 КАС України).
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку. 
За таких обставин касаційну скаргу необхідно повернути як таку, що не містить підстав касаційного оскарження.
Керуючись статтями 328, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу Сумської обласної прокуратури на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Сумської обласної прокуратури про виплату середнього заробітку повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя:                                                                                          А.Г. Загороднюк