РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 липня 2022 року м. Рівне

Справа № 569/6167/20
Провадження № 22-ц/4815/532/22
Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Ковальчук Н. М.,
суддів: Гордійчук С. О., Шимківа С. С.
секретар судового засідання – Пиляй І. С.

учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Альфа-Банк»,
відповідач – ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах 
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , 
відповідач – ОСОБА_4 , 
відповідач – ОСОБА_5 , 
третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2021 року у складі судді Харечка С. П., ухвалене в м. Рівне о 09 годині 19 хвилин, повний текст рішення складено 02 грудня 2021 року,

в с т а н о в и в :

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа – Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. В обґрунтування позовних вимог вказувало, що 27.08.2008 року АТ«Укрсоцбанк» та  ОСОБА_5 уклали кредитний договір №733/043-СП14. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ«Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», тобто 15 жовтня 2019 року. Зазначало, що відповідно до умов вищевказаного Договору, Позивач зобов`язався надати Відповідачеві кредит у сумі 48 000,00 доларів США. Відповідно до Договору, відповідач зобов`язується в порядку а на умовах, що визначені Договором повертати Кредит,виплачувати проценти за користування ним, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі,строки та на умовах,що передбачені Договором та Додатком №1 до нього – Графіком погашення кредиту. Вказувало, що Банк свої зобов`язання за Договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит, натомість останній своїх зобов`язань за договором не дотримав. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором від 27.08.2008року між Кредитором та Іпотекодавцями, якими ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 укладено Іпотечний договір №733/043-СП14-1, за яким останні передали в іпотеку нерухоме майно – квартиру АДРЕСА_1 . За цим договором Банк як Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання основного зобов`язання; у випадку невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов Договору іпотеки; у інших випадках передбачених законодавством України. Звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено Іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, шляхом позасудового врегулювання, яким вважатиметься застереження, що міститься у Іпотечному договорі або на підставі окремого договору, який може бути укладений між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем з урахуванням вимог чинного законодавства України. Згідно з Довідки за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані відповідачі. Банк звертався до Відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, було надіслано вимогу про усунення порушень, однак вона залишилась без виконання. З огляду на наведене просив звернути стягнення на предмет іпотеки – квартиру за адресою: АДРЕСА_2 та виселити з неї відповідачів.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване положеннями ст. 109 ЖК УРСР, яка встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення, за винятком виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення та обґрунтоване встановленими обставинами справи, підтвердженими належними доказами, які вказують на те, що предмет іпотеки – квартира за адресою: АДРЕСА_2 , не була придбана за рахунок кредитних коштів, отриманих за договором кредиту №733/043-СП14 від 27.08.2008 року, а належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності /наказ №69 від 13.02.2008 року УЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради та договору дарування від 08.08.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Кругліковським А.І., та є єдиним їхнім житлом, що, в свою чергу, унеможливлює задоволення позовних вимог Банку про виселення.

Вважаючи рішення суду першої інстанції незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, за невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, Акціонерне товариство «Альфа-Банк» оскаржило його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі заперечує висновок суду першої інстанції про те, що у позивача відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки – квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , та пояснює, що у Договорі іпотеки сторони передбачили право іпотекодержателя на власний вибір обирати спосіб захисту власних порушених прав кредитора у разі неналежного виконання позичальником обв`язку щодо повернення коштів. Звертає увагу на те, що відповідачем не оспорювався розмір заборгованості, який визначив Банк у позовній заяві, а посилання відповідача на мораторій взагалі не заслуговують на увагу, оскільки той вже закінчився. Не погоджується із висновком суду першої інстанції про неналежне обрання способу захисту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку з подальшим продажем його на прилюдних торгах, оскільки договорі сторони передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі, та вважає його таким, що суперечить Закону України «Про іпотеку». З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Відзиву на апеляційну скаргу не подано.

Дослідивши матеріали та обставини справи  на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 27 серпня 2008 року АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_5 уклали Кредитний договір № 733/043-СП14, за умовами якого Банк надав кредит у сумі 48 000,00 дол. США.

З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за Кредитним договором від 27.08.2008 року між Кредитором та Іпотекодавцями, якими є ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_4 , укладено Іпотечний договір № 733/043-СП14-1, відповідно до якого останні передали Банку в іпотеку нерухоме майно – квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Спірні відносини між сторонами виникли з приводу неналежного виконання зобов`язань за кредитним договором, та – як наслідок – утворення заборгованості. З метою захисту своїх порушених майнових прав Банк звернувся до суду з цим позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Сторони іпотечного договору обумовили, що Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у будь-якому з наступних випадків: у випадку невиконання основного зобов`язання; у випадку невиконання або неналежного виконання Іпотекодавцем умов Договору іпотеки; у інших випадках передбачених законодавством України. 

Відповідно до п.4.5 Іпотечного договору, Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів:
4.5.1 на підставі рішення, або
4.5.2 на підставі виконавчого напису нотаріуса; або
4.5.3. шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в у статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; або
4.5.4. шляхом продажу Предмета іпотеки Іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в у встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку»; або
4.5.5. шляхом організації Іпотекодержателем продажу Предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу Предмета іпотеки між продавцями та відповідним покупцем в порядку, встановленому статтею 6 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим боргом та іпотечні сертифікати.

Рішенням Рівненського міського суду від 15 жовтня 2013 року позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_5 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованість по Кредитному договору № 733/043-СП14 від 27 серпня 2007 року та по Кредитному договору № 733/043-СП14-2 від 27 серпня 2008 року в сумі 598 761 грн. 23 коп. Стягнуто із ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», відшкодування судових витрат в сумі 3 441 грн. 00 коп. Рішення набрало законної сили та перебуває на виконанні в органах виконавчої служби.

Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-Банк». Правонаступництво щодо майна, прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» виникає у АТ «Альфа-Банк» з дати затвердження Передавального акту загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» та рішенням єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк», тобто, з 15 жовтня 2019 року.

Згідно зі статтею 526 ЦПК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог нього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» , іпотека – це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Згідно із частиною першою статті 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основи зобов`язання.

Відповідно до статей 12 і 33 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон), одним зі способів захисту прав та інтересів іпотекодержателя є звернення стягнення на предмет іпотеки.
Підставами звернення стягнення на предмет іпотеки є: рішення суду, виконавчий напис нотаріуса або договір про задоволення вимог іпотекодержателя(частина третя статті 33 Закону).
З огляду на вказане Закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 Закону) є: 1) реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 Закону); 2) продаж предмета іпотеки іпотекодержателем будь-якій особі-покупцеві (стаття 38 Закону).
Способами задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, є (частина третя статті 36 Закону): 1) передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону; 2) право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону України «Про іпотеку», можливе лише за умови, шо сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іцотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту.

Частина друга статті 36 Закону України «Про іпотеку», яка встановлює, що визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки, означає, що у разі, якщо у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя сторони передбачили обидва, вказані у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку», способи задоволення вимог іпотекодержателя (статті 37, 38 Закону України «Про іпотеку»), то їх наявність не перешкоджає іпотекодержателю застосувати: 1) судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом задоволення вимог іпотекодержателяу спосіб реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах; 2) позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Такий правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц, провадження №14-112цс19.

Виходячи з того, що сторони Іпотечного договору передбачили спосіб задоволення вимог іпотекодержателя шляхом надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі, то позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах є неналежним способом захисту. Заперечення апеляційної скарги в цій частині спростовуються як нормами закону, що наведені вище, так і правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15-ц.

Покликання апелянта на неправомірність відмови суду у виселенні відповідачів із предмету іпотеки та порушення тим самим як майнових інтересів Банку, так і нівелювання договірних зобов`язань сторін Іпотечного договору, апеляційним судом відхиляються.

Згідно ч. 1, 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку», в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

За ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Порядок виселення із займаного житлового приміщення визначений статтею 109 ЖК УРСР, частина друга якої передбачає, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Вказана норма закріплює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є винятком із цього правила.

Як встановлено судом, квартира за адресою: АДРЕСА_2 , що є предметом іпотеки, належить відповідачам на підставі свідоцтва про право власності (наказ №69 від 13.02.2008 року УЖКГ виконавчого комітету Рівненської міської ради) та договору дарування від 08.08.2008 року посвідченого приватним нотаріусом Кругліковським А. І. та є їхнім єдиним житлом.

Як вбачається із довідки Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради від 27.02.2019 року №1384/01-17, в квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 16.02.2019 року зареєстровані: ОСОБА_1 , 1987 року народження, ОСОБА_2 , 2009 року народження, ОСОБА_3 , 2012 року народження, ОСОБА_4 , 1964 року народження, ОСОБА_5 , 1965 року народження.

Відповідно до акту обстеження житлових умов Служби у справах дітей Рівненської міської ради, затвердженого керівником ССД від 27 листопада 2021 року у спірній квартирі перелічені особи проживають і мають постійне місце проживання.

Зважаючи на наведене, та враховуючи висновок Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, який підтримано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР, апеляційний суд приходить до висновку про неможливість виселення відповідачів та, відповідно, відсутність підстав для задоволення позовних вимог Банку.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів (принцип диспозитивності). Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За наведених обставин, апеляційного суду приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення постановлене місцевим судом з дотриманням норм процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 26 листопада 2021 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 липня 2022 року.

Головуючий                                                        Н. М. Ковальчук 

Судді:                                                                С. О. Гордійчук 
                                       
                                               С. С. Шимків