ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5921/20                                                                       Суддя першої інстанції: Мазур А.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 квітня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді-доповідача                    Глущенко Я.Б., 
суддів                                                            Горяйнова А.М., Пилипенко О.Є., 
секретаря                                                  Висоцького А.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом  ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, за апеляційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року, -

У С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся у суд з позовом до Офісу Генерального прокурора (далі - відповідач, Офіс ГП) про визнання протиправною бездіяльності щодо не надання доступу до публічної інформації за запитом від 10 лютого 2020 року та її приховування, зобов`язання надати повну інформацію, що запитувалася згідно цього запиту, а саме, повідомити, яким нормативним актом затверджений зразок офіційного бланку, на якому слідчим, прокурором у відповідності до частини 6 статті 110 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) виготовляється (виноситься) постанова, та надати копію цього бланку.
На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач протиправно не надав інформацію на запит.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року позов задоволено. Визнано відмову відповідача щодо не надання доступу до публічної інформації за запитом від 10 лютого 2020 року протиправною. Зобов`язано Офіс ГП надати ОСОБА_1 відповідь на запит, з урахуванням висновків суду.
Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Свою позицію обґрунтовує тим, що дія Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VI (далі - Закон №2939-VI) не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, а вирішення порушених позивачем у запиті на інформацію питань фактично зводилося до необхідності здійснення аналізу (роз`яснення) правових норм та законодавства щодо затвердження різними органами зразка офіційного бланку, на якому слідчим, прокурором у відповідності до частини 6 статті 110 КПК України виготовляється (виноситься) постанова. 
Відзиву на апеляційну скаргу не подано.
Розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі пункта 3 частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи скарги, колегія суддів уважає, що апеляційну скаргу потрібно задовольнити частково, а рішення суду - змінити, з таких підстав.
Судом установлено, що 10 лютого 2020 року позивач звернувся до відповідача із запитом про надання публічної інформації, в якому просив повідомити, яким нормативним актом затверджений зразок офіційного бланку на якому слідчим, прокурором у відповідності до частини 6 статті 110 КПК України виготовляється (виноситься) постанова, надати копію такого офіційного бланку.
21 лютого 2020 року листом №27/3-872 вих-20 Офіс ГП надав відповідь, що відповідно до статті 2 Закону №2939-VI його дія не поширюється на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Уважаючи вказану бездіяльність щодо не надання доступу до публічної інформації протиправною, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач протиправно відмовив заявнику в наданні інформації на запит.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів приходить до наступного.
Так, статтею 40 Конституції України закріплено право особи на звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом, та інформації, що становить суспільний інтерес, визначений Законом №2939-VI.
Відповідно до статті 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Згідно з частиною 2 статті 2 Закону №2939-VI цей Закон не поширюється на відносини щодо отримання інформації суб`єктами владних повноважень при здійсненні ними своїх функцій, а також на відносини у сфері звернень громадян, які регулюються спеціальним законом.
Відповідно до статті 3 Закону №2939-VI право на доступ до публічної інформації гарантується обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом.
Статтею 12 Закону №2939-VI визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є:
1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень;
2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону;
3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
За приписами статті 14 Закону №2939-VI розпорядники інформації зобов`язані, зокрема, надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.
За змістом частини 1 статті 5 Закону №2939-VI доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації та надання інформації за запитами на інформацію.
Приписами статті 19 Закону №2939-VI визначено, що запит на інформацію - це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні.
Запитувач має право звернутися до розпорядника інформації із запитом на інформацію незалежно від того, стосується ця інформація його особисто чи ні, без пояснення причини подання запиту.
Запит на інформацію може бути індивідуальним або колективним. Запити можуть подаватися в усній, письмовій чи іншій формі (поштою, факсом, телефоном, електронною поштою) на вибір запитувача.
Письмовий запит подається в довільній формі.
Запит на інформацію має містити: 1) ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є; 2) загальний опис інформації або вид, назву, реквізити чи зміст документа, щодо якого зроблено запит, якщо запитувачу це відомо; 3) підпис і дату за умови подання запиту в письмовій формі.
Частинами 1, 4 статті 20 Закону №2939-VI передбачено, що розпорядник інформації має надати відповідь на запит на інформацію не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту. У разі якщо запит стосується надання великого обсягу інформації або потребує пошуку інформації серед значної кількості даних, розпорядник інформації може продовжити строк розгляду запиту до 20 робочих днів з обґрунтуванням такого продовження. Про продовження строку розпорядник інформації повідомляє запитувача в письмовій формі не пізніше п`яти робочих днів з дня отримання запиту.
Зі змісту зазначених правових приписів вбачається, що визначальним для публічної інформації та можливості її надання є те, що така інформація має бути заздалегідь зафіксована будь-якими засобами та на будь-яких носіях та знаходитись у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та запитана суб`єктом інформаційних відносин, саме в порядку Закону №2939-VI.
Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що запит щодо надання інформації яким нормативним актом затверджений зразок офіційного бланку постанови слідчого або прокурора та копія такого бланку є інформацію, яка заздалегідь зафіксована, знаходиться у володінні суб`єкта владних повноважень та запитана позивачем, тобто відповідає ознакам публічної інформації.
Отже, керуючись вимогами статті 20 Закону №2939-VI Офіс ГП був зобов`язаний у визначений законом строк надати відповідь на спірний запит на інформацію.
Натомість, листом від 21 лютого 2020 року №27/3-872 вих-20 відповідач повідомив лише про непоширення дії Закону №2939-VI на відносини у сфері звернень громадян. Фактично спірний запит Офісом ГП не був розглянутий.
При цьому відповідач безпідставно стверджував, що запит фактично зводився до роз`яснення правових норм та аналізу законодавства.
Відтак, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що належним способом захисту порушеного права позивача буде визнання відмови Офісу ГП щодо не надання доступу до публічної інформації за запитом від 10 лютого 2020 року протиправною, зобов`язання його надати позивачу відповідь на цей запит.
Водночас колегія суддів вважає помилковим висновок місцевого суду про те, що доступ до інформації може бути надано позивачу через направлення останнього до легкодоступних альтернативних джерел, оскільки згідно з частиною 2 статті 22 Закону відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Крім того, передчасним є висновок суду першої інстанції, що відповідач, як розпорядник інформації, зобов`язаний роз`яснити заявнику, що запитувана ним інформація в силу вимог закону відноситься до інформації з обмеженим доступом, а відтак відмова з інших підстав, вказаних у листі від 21 лютого 2020 року №27/3-872 вих-20, є також протиправною, оскільки спірний запит фактично не розглянуто, а матеріали справи не містять належних та достатніх доказів, що запитувана ОСОБА_1 публічна інформація належить до інформації з обмеженим доступом.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення місцевого суду підлягає відповідній зміні у мотивувальній частині. 
Відповідно до пункта 2 частини 1 статті 315 Кодексу адміністративного судочинства України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
За змістом частини 1 статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями 33, 34, 242-244, 310, 317, 321, 322, 325, 328, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задовольнити частково.
Змінити мотивувальну частину рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 08 листопада 2021 року, виклавши її в редакції цієї постанови.
У решті судове рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної  скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                      Я.Б. Глущенко

Судді                                                                                           А.М. Горяйнов

                                                                                                    О.Є. Пилипенко