Номер провадження: 22-ц/813/4206/22 
Справа № 522/18299/20
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.05.2022 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М. 
                        за участю секретаря: Дубрянської Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 у справі за позовом Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (за участю третьої особи - Служби у справах дітей Одеської міської ради) про невідкладне відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Бондар В.Я. 01 липня 2021 року у м. Одеса, -
встановила:

У жовтні 2020 року Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 про невідкладне відібрання дитини без позбавлення батьківських прав (а.с. 1-4).
В обґрунтування позову Приморська районна адміністрація Одеської міської ради посилалася на те, що мати дитини ОСОБА_2 офіційно не працює, зловживає алкогольними напоями. За результатами комісійного виїзду за місцем проживання дитини було з`ясовано, що в квартирі значно порушені санітарно-гігієнічні умови, квартира потребує капітального ремонту, малолітній син спить на брудній білизні, дитячі речі не в достатній кількості, низький рівень гігієни дитини у зв`язку із недоглядом та занедбаністю. В квартирі стійкий, затхлий сморід, сирість, пліснява, матір має низький виховний потенціал, не займається вихованням та розвитком дітей. ОСОБА_1 не розмовляє на рівні, відповідному його віку. Дитина не відвідує жодний дошкільний навчальний заклад. З метою забезпечення безпеки дитини, його було доставлено до дитячої лікарні.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року позов Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 було залишено без задоволення (а.с. 117-121).
В апеляційній скарзі Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, як орган опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , просить рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 не надала суду доказів на підтвердження того, що вона має задовільний стан здоров`я, пройшла курс реабілітації, не надано будь-яких підтверджень створення належних умов проживання та інтелектуального розвитку дитини, тобто, не надано жодних документів, які необхідно було надати для встановлення обставин, які мають значення для справи (а.с 124-135).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Згідно ч.1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Ухвалюючи судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із недоведеності факту неналежного піклування про дитину, що створює загрозу для його життя і здоров`я, ухилення від виконання матір`ю своїх обов`язків з виховання сина.
Однак, колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_1 у матері ОСОБА_2 народився син ОСОБА_1 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 , видане 18.08.2014 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції (а.с.8).
Відомості про батька ОСОБА_1 внесенні за заявою матері на підстав ст. 135 СК України, що вбачається з повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження (а.с.54-55).
Комісією 09.10.2020 року було складено Акт проведення оцінки рівня безпеки дитини відносно ОСОБА_1 , яким зафіксовано, що дитина має зовнішні ознаки недогляду та занедбаності, дитина виявлена під наглядом осіб з наявними ознаками алкогольного сп`яніння, наявні ознаки незабезпечення дитини, помешкання, в якому проживає дитини не пристосоване до її проживання. Комісією зроблено висновок «дуже небезпечно» та відібрано дитину (а.с.11-15).
Підписання Акту відбулось у присутності уповноваженого підрозділу органів Національної поліції, фахівців із соціальної роботи, та представника Служби у справах дітей.
Посилання суду першої інстанції на те, що Акт підписаний трьома особами, посади та фах, яких не відзначені, є необґрунтованим, оскільки зазначене не свідчать про недійсність вказаного Акту, та не спростовує обставини щодо оцінки рівня безпеки дитини, викладені у ньому.
Служба у справах дітей Одеської міської ради 12.10.2020 року звернулася до голови Приморської районної адміністрації Одеської міської ради із клопотанням про невідкладене відібрання малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від матері ОСОБА_2 , оскільки мати офіційно не працює, зловживає алкогольними напоями. В клопотанні вказано, що за результатами комісійного виїзду за місцем проживання дитини було з`ясовано, що в квартирі значно порушені санітарно-гігієнічні умови, квартира потребує капітального ремонту, ОСОБА_1 спить на брудній білизні, дитячі речі не в достатній кількості, низький рівень гігієни дитини у зв`язку з недоглядом та занедбаністю. ОСОБА_1 не розмовляє на рівні, відповідному його віку. В квартирі стійкий, затхлий сморід, сирість, пліснява, матір має низький вихований потенціал, не займається вихованням та розвитком сина. ОСОБА_1 не відвідує жодний дошкільний навчальний заклад (а.с.6-7).
Приморська районна адміністрація Одеської міської ради 13.10.2020 року видала розпорядження №431, яким ОСОБА_1 невідкладно відібрано від матері ОСОБА_2 та влаштовано дитину до дитячого навчального закладу на повне державне забезпечення (а.с.5). 
ОСОБА_4 , який діяв як представник відповідача та є батьком відповідачки ОСОБА_5 , подав до суду листи Приморської районної адміністрації, яким повідомлено про здійснення ремонтних робіт щодо усунення протікання покрівлі та неможливість здійснення ремонту міжповерхового перекриття, у зв`язку з відсутністю коштів (а.с.36-44).
При цьому, як зазначено ОСОБА_4 у заяві від 25.05.2022 року, поданої до суду апеляційної інстанції, у квартирі АДРЕСА_1 , у якій також проживає дитина ОСОБА_1 , відсутня стеля з 13.06.2002 року, протікає дах, та у зв`язку із цим у квартирі наявна пліснява.
Вказане у повному обсязі підтверджує доводи, викладені у клопотанні Служби у справах дітей Одеської міської ради про невідкладене відібрання малолітнього ОСОБА_1 від матері ОСОБА_2 , щодо порушення санітарно-гігієнічних умов проживання дитини.
З висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків №49 вбачається, що ОСОБА_2 має високий ступінь втрати здоров`я внаслідок тривалої хвороби, що спричиняє повну нездатність до самообслуговування та залежність від інших осіб і перешкоджає виконанню батьківських обов`язків (а.с.64).
Вказаний висновок містить відомості про його дійсність до 25.05.2021 року, однак, на думку колегії суддів, вказане не може свідчити, що станом на 26.05.2021 року ОСОБА_2 відновила рівень здоров`я.
Згідно п. 2. Наказу МОЗУ від 18.11.2013 № 981 «Про затвердження Порядку видачі висновку лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я про наявність у батька, матері дитини тривалої хвороби, яка перешкоджає виконанню батьківських обов`язків» висновок ЛКК видається за формою, наведеною у додатку до цього Порядку, за зверненням служби у справах дітей за місцем виявлення дитини. Згідно з п. 6 висновок ЛКК видається строково, відповідно до перебігу хвороби та обмеження життєдіяльності і підлягає перегляду кожні півроку або у разі надходження заяви батька, матері щодо перегляду, яка розглядається протягом тижня. Отримання повторного Висновку Службою у справах дітей не передбачено чинним законодавством. 
Інформація щодо звернення матері до Одеського психіатричного диспансеру Одеської міської ради щодо перегляду висновку у матеріалах справи відсутня.
З акту обстеження умов проживання (без дати) дітей вбачається, що умови проживання знаходяться в незадовільному стані, квартира потребує капітального ремонту, сморід, брудно, присутні собаки та кіт. Для дітей виділені окремі кімнати, спальні місця, присутні одяг та взуття по сезону у достатній кількості. Кімната потребує капітального ремонту (а.с.65).
ОСОБА_1 з 04.11.2020 року знаходиться в комунальному закладі «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей служби у справах дітей Одеської обласної державної адміністрації». При цьому, у період з 04.11.2020 року по 09.03.2021 рік ОСОБА_2 , мати малолітнього ОСОБА_1 , відвідала останнього п`ять разів за чотири місяці (а.с.70).
Інші члени родини також відвідували дітей, приносили солодощі і фрукти. 
З Довідки КЗ «Білгород-Дністровський дитячий будинок змішаного типу для дітей дошкільного та шкільного віку» вбачається, що згідно висновку про комплексну психолого-педагогічну оцінку розвитку дитини від 01.06.2021 року, ОСОБА_1 має затримку психічного розвитку, дитині рекомендована освітня програма закладу освіти з корекційно-розвитковим складником для дитини із затримкою психічного розвитку (а.с. 97). Приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи докази, зокрема те, що мати дитини має високий ступінь втрати здоров`я, не працює, не надає дитині належний рівень матеріального забезпечення, не дбає про його фізичний та інтелектуальний розвиток, - колегія суддів доходить до висновку, що ОСОБА_2 не може забезпечити ОСОБА_1 належний рівень корекційної освіти з урахуванням затримки психічного розвитку дитини.
Згідно ч.7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. 
Стаття 150 СК України передбачає, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.
Згідно ч. 1 статті 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.
Згідно ч. 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».
Згідно ст. 166 СК України, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини.
Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо і лише при наявності вини в діях батьків.
Позбавлення батьківських прав (тобто, прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, тощо), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли  вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Принципом  6 Декларації прав дитини ( Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Ассамблеї ООН від 20.11.1959) року передбачено, що для повного і гармонійного розвитку своєї особистості дитина потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під піклуванням і відповідальністю своїх батьків і, безперечно, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.  
Згідно з ч. 7, 8 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.
Згідно зі ст. 3 Конвенції  про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї.
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 155 СК України. здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).
Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України).
Основні підстави для відібрання дитини зазначені у частині першій статті 164 СК України.
Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у вищенаведеній частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я  і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини розпусної поведінки тощо). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.
Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18.
За результатами комісійного виїзду Служби у справах дітей Одеської міської ради, та з наявних у матеріалах справи справі фотографій вбачається, що у квартирі, де проживає дитина, значно порушені санітарно-гігієнічні умови, квартира потребує капітального ремонту. Малолітня дитина спить на брудній білизні, дитячі речі не у достатній кількості. В квартирі стійкий затхлий сморід, сирість, пліснява. Матір має низький виховний потенціал, не займається розвитком, вихованням свого малолітнього сина, та не в змозі задовольнити елементарні потреби дитини. Крім того, ОСОБА_1 не відвідує жодний дошкільний навчальний заклад, має затримку психічного розвитку.
Згідно статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Колегія суддів приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що 22.07.2021 року до Служби у справах дітей Одеської міської ради надійшло колективне звернення мешканців будинку за адресою: АДРЕСА_2 , щодо недоцільності повернення дітей в родину « ОСОБА_1 », у зв`язку з тим, що батьки продовжують вести аморальний спосіб життя, зловживають алкогольними напоями, із проханням взяти зазначену інформацію до уваги (а.с.144-145). Вказану у зверненні інформацію не було спростовано відповідачем.
Враховуючи викладені обставини, наявність переконливих доказів про реальну небезпеку для життя та здоров`я дитини, яка на час розгляду справи апеляційним судом не може бути усунута іншими заходами, ніж відібранням дитини від батьків, колегія суддів вважає за необхідне позовні вимоги Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 , задовольнити у повному обсязі.
Оскільки матеріалами справи не встановлена можливість передачі дітей іншим членам родини відповідачки, саме на позивача покладено обов`язок по подальшому влаштуванню дітей. Питання щодо влаштування дитини має вирішуватись безпосередньо позивачем після набрання судовим рішенням законної сили.
При таких обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився з характером спірних правовідносин, що, відповідно, призвело до неправильного вирішення справи, у зв`язку із чим рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року підлягає скасуванню із постановленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.  
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -, -

постановила:

Апеляційну скаргу Приморської районної адміністрації Одеської міської ради - задовольнити.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 01 липня 2021 року - скасувати.
Ухвалити нове судове рішення.
Позов Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (за участю третьої особи - Служби у справах дітей Одеської міської ради) про невідкладне відібрання дитини без позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Відібрати малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 .
Тимчасово влаштувати малолітнього ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до дитячого державного закладу на повне державне забезпечення.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 21 червня 2022 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе