ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
19 липня 2022 року           справа №200/12061/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого Блохіна А.А., суддів Гаврищук Т.Г., Сіваченко І.В., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі № 200/12061/21 (головуючий І інстанції Кониченко О.М.) за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,-
                                                              У С Т А Н О В И В:

16 вересня 2021 року позивач, ОСОБА_1 , звернулась до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецької області, в якому просила суд:          визнати рішення Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 23 липня 2021 року №056550003650 щодо відмови у призначені пенсії за вислугу років відповідно до п. "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" незаконним та скасувати його; -зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати до спеціального стажу за вислугу років, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" періоди роботи з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2005 року та з 18 червня 2007 року по 17 червня 2007 року та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до п. "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" з урахуванням рішення Конституційного суду від № 2-р/2019 від 04.06.2019 з 01 липня 2021 року.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі № 200/12061/21 позов задоволено частково, внаслідок чого визнано рішення Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 23 липня 2021 року №056550003650 щодо відмови у призначені пенсії ОСОБА_1 за вислугу років протиправним та скасовано. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати до спеціального стажу за вислугу років, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до ч. 4 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV періоди роботи з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2005 року та відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 18 червня 2007 року по 17 червня 2010 року та призначити ОСОБА_1 , відповідно до ч. 4 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV, пенсію за вислугу років з 19 липня 2021 року. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.
Відповідач не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржене судове рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що не зараховано до спеціального стажу період роботи позивача з 01.01.2004 по 31.12.2005, оскільки у відомостях з персоніфікованого обліку відсутня інформація про сплату страхових внесків Державним підприємством "Молодість" м. Київ. Період догляду за дитиною до трьох років з 18.06.2007 по 17.06.2010 відповідачем зараховано до страхового стажу, а не до спеціального.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження у відповідності до ст. 311 КАС України.
Відповідно до вимог ч. 1,2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.  
Колегія суддів заслухала доповідь судді-доповідача, перевірила матеріали справи, вивчила доводи апеляційної скарги, і дійшла  висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що позивач, позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, про що свідчить паспорт громадянина України НОМЕР_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації, згідно паспортних даних: АДРЕСА_1 .
Відповідач - Головне управління Пенсійного фонду України Донецької області, зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань за кодом ЄДРПОУ 13486010, адреса зареєстрованого місцезнаходження: 84122, Донецька обл., м. Слов`янськ, пл. Соборна, буд. 3, організаційно-правова форма - орган державної влади.
В обґрунтування адміністративного позову позивач зазначила, що має більше 20 років стажу творчої діяльності як артистка цирку та отримала право на пенсію за вислугу років відповідно до п. "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
У  зв`язку з цим 19 липня 2021 року позивач звернулась до відповідача із заявою про призначення пенсії за вислугу років відповідно до п. "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", проте 23 липня 2021 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області було прийнято рішення №056550003650 про відмову в призначені пенсії за вислугу років відповідно до п. "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", яке вмотивоване відсутністю у позивача необхідного стажу творчої діяльності, за підрахунком відповідача стаж творчої діяльності позивача становить 15 років 03 місяці 16 днів.
Позивач зазначає, що до спеціального стажу за вислугу років, яка дає право на призначення пенсії відповідно до п. "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" відповідачем не зараховано періоди роботи з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2005 року та з 18 червня 2007 року по 17 червня 2007 року в загальній кількості 05 років 00 місяців 00 днів без пояснення причин такого ненарахування, тож рішення Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 23 липня 2021 року №056550003650 щодо відмови у призначені їй пенсії за вислугу років вона вважає протиправним.
Також позивач зазначила, що для призначення та виплати пенсії за вислугу років відповідно до п. "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" необхідними умовами є наявність стажу артисту цирку не менше 20 років, та факт залишення посади артисту цирку, або іншої посади яка дає право на пенсію за вислугу років відповідно до п. "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".
Крім того, відповідно до рішення Конституційного суду від № 2-р/2019 від 04.06.2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту "а" статті 54. статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 5 листопада 1991 року № 1788-ХІІ зі змінами, внесеними законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення" від 2 березня 2015 року № 213- VIII, "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року № 911-VІІІ, тобто відновила дію редакція ст. 55 пункт "ж" Закону України "Про пенсійне забезпечення", яка діяла до 24.12.2015 року, згідно якої право на пенсію за вислугу років мають артисти театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів при стажі творчої діяльності від 20 до 35 років за переліком та у порядку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, незалежно від віку.
Відповідач проти задоволення позову заперечує, та вказує на те, що статтею 52 Закону № 1788 встановлено перелік категорій працівників, що дає право на пенсію за вислугу років.
Відповідно до ч. 4 ст.114 Закону №1058 право на пенсію за вислугу років мають артисти театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів за наявності стажу творчої діяльності від 20 до 35 років за переліком та у порядку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Пенсія за вислугу років призначається та виплачується при звільненні з роботи, яка дає право на таку пенсію.
Пенсії для осіб, визначених цією частиною, до досягнення пенсійного віку, встановленого статтею 26 цього Закону, фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України. 
Відповідачем підтверджено, що ним не зараховано до спеціального стажу період роботи позивача з 01.01.2004 по 31.12.2005, оскільки у відомостях з персоніфікованого обліку відсутня інформація про сплату страхових внесків Державним підприємством "Молодість" м. Київ.
Період догляду за дитиною до трьох років з 18.06.2007 по 17.06.2010 відповідачем зараховано до страхового стажу, а не до спеціального.
Відповідач зазначив, що відповідно до наданих документів, страховий стаж ОСОБА_1 склав 18 років 03 місяці 0 днів, стаж за вислугу років -15 років 03 місяці 16 днів. На момент звернення відсутній стаж для призначення пенсії за вислугу років відповідно Закону України № 1058.
Дослідивши надані сторонами документи в контексті спірних правовідносин, суд встановив наступне.
Відомості про наявний трудовий та спеціальний стаж позивача підтверджуються трудовою книжкою НОМЕР_3 від 11.09.2000 року, виданою на ім`я ОСОБА_2 .
Відтак, згідно записів трудової книжки: №№ 6-7 позивач з 01.07.2003 року та по 30.06.2021 року працювала в Державному підприємстві "Молодість" м. Київ на посаді артистки-гімнастки творчого колективу, жанр "Гімнастика повітряна".
Згідно довідки Державного підприємства "Молодість" від 01.07.2021 року №105/2021, позивач дійсно працювала в Державному підприємстві "Молодість" в періоди: з 02.01.2003р. (наказ № 161-к від 02.01.2003р.) по 30.06.2003р. (наказ № 164-к від 30.06.2003р.) на посаді артистки-гімнастки творчого колективу, яка виконує номери жанрів циркового мистецтва/жанр - гімнастика повітряна на бамбуці; з 01.07.2003р. (наказ № 168-к від 01.07.2003р.) по 30.06.2021р. (наказ № 1899-к від 30.06.2021р.) на посаді артистки-гімнастки творчого колективу, яка виконує номери жанрів циркового мистецтва жанр - гімнастика повітряна.
За періоди роботи на підприємстві з 02.01.2003р. по 30.06.2003р., з 01.07.2003р, по 30.06.2021р. при повному робочому дні вимушених простоїв, неоплачуваних учбових відпусток, відпусток по догляду за дитиною та відпусток без зберігання заробітної плати не було.
Згідно ст. 77    Кодексу адміністративного судочинства, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78   цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.
Отже, обставини та підстави винесення оскаржуваного рішення відповідачем визнаються, та підтверджуються відповідними доказами, а тому не викликають у суду обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, що відповідно до ч. 1 ст. 78 Кодексу адміністративного судочинства, є підставою для звільнення від доказування. 
Поряд з цим, дослідивши зміст оскаржуваного рішення Головного управління Пенсійного фонду України від 23.07.2021 року №056550003650 та відзиву на позовну заяву суд встановив, підставою для винесення оскаржуваного рішення є саме відсутність необхідного спеціального стажу, а не недосягнення  позивачем необхідного віку.
Крім того, дослідивши матеріали адміністративної справи в їх сукупності, суд встановив, що позивач перебувала у відпустці по догляду за дитиною з 18.06.2007 року по 17.06.2010 року, однак в позовній заяві позивач зазначила період з 18.06.2007 року по 17.06.2007 року, що не відповідає встановленим обставинам справи та суперечить їх логічній хронології, з огляду на що суд дійшов висновку, що позивачем при складенні позовної заяви допущено описку в датах цього періоду.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до  статті 19 Конституції України,  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Положеннями статті 6 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Відповідно до положень   статті 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV (далі - Закон № 1058-IV), цей   Закон   регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим   Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим   Законом   визначаються, зокрема, умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням.
Відповідно до ч. 4 ст. 114 Закону № 1058-IV, право на пенсію за вислугу років мають артисти театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів за наявності стажу творчої діяльності від 20 до 35 років за переліком та у порядку, що затверджуються Кабінетом Міністрів України.
Пенсія за вислугу років призначається та виплачується при звільненні з роботи, яка дає право на таку пенсію.
Пенсії для осіб, визначених цією частиною, до досягнення пенсійного віку, встановленого  статтею 26  цього Закону, фінансуються за рахунок коштів Державного бюджету України.
З аналізу абз. 3 вказаної статті вбачається, що пенсії за вислугу років на підставі ч. 4 ст. 114 Закону № 1058-IV  призначаються незалежно від віку за наявності двох умов: - наявності стажу творчої діяльності від 20 до 35 років; - звільнення з роботи. 
Постановою Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 р. N 583 затверджено Перелік посад артистів театрально-концертних та інших видовищних закладів, підприємств і колективів, які мають право на пенсію за вислугу років  незалежно від віку (назва Переліку із змінами, внесеними згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 р. N 265, від 14.03.2018 р. N 16).
Відповідно до п. 1 вказаної Постанови право на пенсію за вислугу років за наявності стажу творчої діяльності на посадах, передбачених у цьому пункті, не менше 20 років мають: артисти цирків і концертних організацій: гімнасти, мотовелофігуристи, еквілібристи, балансери, акробати, наїзники, дресирувальники диких звірів, борці, клоуни (коверні), які виконують номери жанрів циркового мистецтва, що дають право на пенсію за вислугу років, силові жонглери, ліліпути - артисти всіх найменувань.
Відповідно до ст. 62 Закону № 1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Щодо не зарахування відповідачем до спеціального та страхового стажу роботи позивача періоду роботи з 01.01.2004 по 31.12.2005 в Державному підприємстві "Молодість" гімнасткою повітряною, в зв`язку з відсутністю сплати страхових внесків згідно даних індивідуальних відомостей про застраховану особу, суд зазначає наступне.
Згідно з ч. 6  ст. 20 Закону № 1058-IV  встановлено, що страхувальники зобов`язані сплачувати страхові внески, нараховані за відповідний базовий звітний період, не пізніше ніж через 20 календарних днів із дня закінчення цього періоду.
Пунктом 1 ч. 2  ст. 6 Закону України від 8 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування"  передбачено, що платник єдиного внеску зобов`язаний: своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Згідно  ст. 20 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.
Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього  Закону  нараховуються страхові внески.
Страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.
Якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, дних застосовуються фінансові санкції, передбачені цим  Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.
Відповідно до  ст. 106 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Аналіз наведених приписів законодавства свідчить про те, що обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків  законом  покладено на страхувальника, та вказані внески підлягають сплаті незалежно від його фінансового стану.
Несвоєчасне виконання Державним підприємством "Молодість" обов`язку по своєчасній сплаті страхових внесків до Пенсійного фонду України фактично позбавило позивача соціальної захищеності, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.
Особа не повинна відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування пенсійним органом до страхового стажу особи при призначенні пенсії періоду її роботи, відносно яких відсутні відомості про сплату страхових внесків.
Вказаний висновок суду узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 27 березня 2018 року у справі № 208/6680/16-а, від 24 травня 2018 року у справі № 490/12392/16-а, від 1 листопада 2018 року у справі № 199/1852/15-а, від 30 липня 2019 року у справі № 373/2265/16-а.
Щодо не зарахування до спеціального стажу позивача періоду відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку суд зазначає наступне.
Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 11 Закону № 1058-IV, загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню підлягають особи, які доглядають за дитиною до досягнення нею трирічного віку та відповідно до закону отримують допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та/або при народженні дитини, при усиновленні дитини.
Відповідно до ч. 3 ст. 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення" № 1788-ХІІ до стажу роботи зараховується тимчасова непрацездатність, що почалася у період роботи (пункт е) та час догляду непрацюючої матері за малолітніми дітьми, але не довше ніж до досягнення кожною дитиною 3-річного віку (пункт ж).
Водночас за змістом статті 181 Кодексу законів про працю України відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трьохрічного віку та відпустка без збереження заробітної плати зараховуються як до загального, так і до безперервного стажу роботи і до стажу за спеціальністю.
Таким чином, до спеціального стажу, що дає право на пенсію за вислугу років, зараховується час догляду працюючої особи за дитиною до досягнення нею 3-річного віку.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 07.11.2019 по справі №686/1015/16-а, від 29 липня 2020 року по справі № 607/5038/16-а та від 20 січня 2021 року по справі №311/2865/13-а (2а/311/45/2013).
Враховуючи викладене, відповідачем безпідставно не зараховано спірні періоди до страхового та спеціального стажу роботи позивача, що дає право на пенсію за вислугу років.
Статтею 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Частиною 2  статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України  у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно частини 1  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частин 2  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Системно дослідивши доводи відповідача, суд дійшов висновку про відсутність будь-яких слушних обґрунтувань його позиції щодо прийнятого ним оскаржуваного рішення.
Врахований відповідачем спеціальний стаж позивача склав 15 років 3 місяці 16 днів, невраховані періоди становлять 5 років 0 місяців 0 днів, тобто загальний спеціальний стаж позивача становить 20 років 3 місяці 16 днів.
Таким чином підчас звернення позивача за призначенням пенсії були наявні всі умови для призначення їй пенсії за вислугу років відповідно до ч. 4 ст. 114 № 1058-IV.
Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Судом встановлено, що рішення  прийнято без урахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, тобто без дотримання засад добросовісності та розсудливості та без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність рішення Головного управління Пенсійного фонду України Донецької області від 23 липня 2021 року №056550003650 щодо відмови у призначені пенсії за вислугу років позивачу та його скасування.
Щодо позовних вимог відносно зобов`язання відповідача зарахувати спірні періоди та призначити пенсію позивачу суд зазначає наступне.
Дискреційні повноваження пенсійного органу та порядок їх реалізації передбачають лише один вид правомірної поведінки відповідного органу, за умови звернення особи з усіма необхідними для виплати пенсії документами, - зарахування стажу, що свідчить про те, що за законом у цього органу немає вибору між декількома можливими правомірними рішеннями. 
Враховуючи фактичні обставини даної справи, суд вважає, що зарахування спірних періодів до страхового стажу є варіантом правомірної поведінки, від якого відповідач безпідставно ухилився, тому це питання не може бути віднесено до дискреційних повноважень органу пенсійного фонду з огляду на приписи чинного пенсійного законодавства.
Адміністративний суд, з урахуванням фактичних обставин, зобов`язаний здійснити ефективне поновлення порушених прав, а не лише констатувати факт наявності неправомірних дій. Для цього адміністративний суд наділений відповідними повноваженнями, зокрема, ч. 4 ст. 245 КАС України визначено, що у випадку, визначеному п. 4 ч. 2 цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.
Аналогічні висновки викладено в постановах Верховного Суду від 23.01.2020 по справі №580/1617/19 та від 02.04.2021 по справі №813/5074/17.
Поряд з цим, згідно приписів ст. 45 Закону № 1058-IV, пенсія призначається з дня звернення за пенсією.
Оскільки позивач звернувся до відповідача з заявою про призначення пенсії 19.07.2021 року, то пенсія їй має бути призначена саме з цієї дати.
Суд зазначає, що в контексті спірних правовідносин приписи п. "ж" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення" не надають позивачу жодних переваг в порівнянні з приписами ч. 4 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV та не забезпечують настання більш сприятливих для позивача умов пенсійного забезпечення, тому їх застосування до спірних правовідносин недоцільне.
Враховуючи викладене, та те, що протиправність дій відповідача при винесенні оскаржуваного рішення була встановлена під час розгляду даної справи, суд першої інстанції дійшов висновку задовольнити адміністративний позов частково, зобов`язавши Головне управління Пенсійного фонду України Донецької області зарахувати до спеціального стажу за вислугу років періоди роботи з 01 січня 2004 року по 31 грудня 2005 року та відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку з 18 червня 2007 року по 17 червня 2010 року та призначити ОСОБА_1 пенсію за вислугу років відповідно до ч. 4 ст. 114 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09.07.2003 № 1058-IV з 19 липня 2021 року.
Надаючи правову оцінку обраного позивачем способу захисту, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Афанасьєв проти України" від 5 квітня 2005 року (заява N 38722/02). Таким чином, ефективний засіб правого захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про часткове задоволення позову.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані.
Керуючись 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
                                                                    ПОСТАНОВИВ  :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі № 200/12061/21 - залишити без задоволення.                                                                              Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 22 листопада 2021 р. у справі № 200/12061/21 - залишити без змін.                                                                                      
Повне судове рішення складено 19 липня 2022 року.     
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                                А.А. Блохін

Судді                                                                                                     Т.Г. Гаврищук

                                                                                                              І.В. Сіваченко