ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  
07 липня 2022 року 	м.Суми	

                                                               Справа №573/583/21 
                                                               Номер провадження 22-ц/816/582/22

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Левченко Т. А. (суддя-доповідач),
суддів -          Криворотенка В. І. ,  Ткачук С. С. 
сторони: 
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач – ОСОБА_1 ,
розглянув у приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку письмового позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк»
на рішення Білопільського районного суду Сумської області   від 19 січня 2022 року, ухвалене у складі судді Черкашиної М.С., в приміщенні Білопільського районного суду Сумської області, 
В С Т А Н О В И В:
       У квітні 2021 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі– АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Свої вимоги мотивує тим, що відповідач звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву № б/н від 17 березня 2008 року. Відповідач при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. 
Так як відповідач порушив взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, просить стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг № б/н від 17 березня 2008 року у розмірі 20 231 грн 70 коп. станом на 21 березня 2021 року, яка складається з наступного: 16 377 грн 79 коп. - заборгованість за кредитом; 3853 грн 91 коп. – заборгованість за відсотками за користування кредитом; 0 грн 00 коп. – заборгованість за комісією, 0 грн 00 коп. – пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань; та стягнути судові витрати. 
       Білопільський районний суд Сумської області рішенням від 19 січня2022 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задовольнив частково.
Стягнув із ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 3949 грн 85 коп. та судовий збір у сумі 443,17 грн, а всього 4393 грн 02 коп. 
               В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов задовольнити; стягнути з відповідача судові витрати.
       В доводах апеляційної скарги зазначає, що в заяві підписаній відповідачем, зазначено тип кредитного ліміту, валюта карти, базова процентна ставка – 36% з розрахунку 360 днів на рік, штраф. Тобто відповідач був належним чином повідомлений про умови кредитування щодо сплати процентів.
       Вважає, що суд неправильно застосував висновки, висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, оскільки умови кредитування належним чином погоджені з відповідачем, що підтверджується підписаною ним заявою.
       Звертає увагу суду на те, що 13 травня 2020 року відповідачем також було підписано паспорт споживчого кредиту. Тобто, сторони при укладенні кредитного договору належним чином узгодили обставини та відповідний розмір відсоткової ставки. Підписання відповідачем паспорту споживчого кредиту, що містить умови кредитування є належним доказом ознайомлення з умовами кредитування, що підтверджено постановами Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 750/6058/17-ц, від 23 грудня 2019 року у справі № 572/1169/17, від 12 лютого 2020 року у справі № 382/327/18-ц, від 26 лютого 2020 року у справі № 355/1091/17.
       На думку скаржника, суд першої інстанції безпідставно звільнив боржника від сплати відсотків, з урахуванням того, що відповідачем не заявлялись вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним, відповідач відзив не надав та жодним чином не спростував доводи позивача.
       Зазначає, що з моменту оформлення кредитного договору понад трьох років, позичальник до банку не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що він знав про розмір процентних ставок та інші умови обслуговування та повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписання договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. З наданої позивачем суду виписки чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувався грошима, а отже отримав кредитну картку «Універсальна», оскільки проведення вказаних операцій є неможливе без наявності картки. 
       Крім того, з виписки по рахунку вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором. Відповідачем розрахунок не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. А питання щодо підписання відповідачем договору не відноситься до предмету заявленого позову.
       Вважає, що суд безпідставно відмовив у стягненні частини заборгованості за тілом кредиту, відсотків та прострочених відсотків.
       На думку скаржника, висновки суду, що шляхом погашення відсотків за рахунок тіла кредиту суд безпідставно збільшив тіло кредиту, не відповідають обставинам справи, а також суперечать нормам ст. 534 ЦК України. 
       Вважає, що в даному випадку, за відсутності поданих стороною відповідача будь-яких доказів, які б стосувалися предмету доказування, суд першої інстанції поклав на сторону позивача надзвичайний та заздалегідь недосяжний стандарт доказування, який всупереч нормам матеріального права призвів до порушення права на справедливий суд у відповідності до ст. 6 Конвенції. 
       Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Суд першої інстанції встановив та з матеріалів справи вбачається, що 17 березня 2008 року між АТ КБ «ПриватБанк» та  ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем відповідної заяви, в якій вказана сума кредитного ліміту – 1800 грн, базова процентна ставка - 36% із розрахунку 360 днів на рік, строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. Порядок погашення заборгованості– щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. (а. с. 20).
До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг (а. с. 24-29).
Також позивачем було надано виписку з рахунку (а. с. 43-59) та довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а. с. 18).
Відповідно до довідки банку відповідачу за вказаним кредитним договором були надані наступні кредитні картки №№: НОМЕР_1 (дата відкриття – 17 березня 2008 року, термін дії - 03/12); НОМЕР_2 (дата відкриття – 05 квітня 2012 року, термін дії– 11/15); НОМЕР_3 (дата відкриття – 04 квітня 2014 року, термін дії – 07/18); НОМЕР_3 (дата відкриття – 04 квітня 2014 року, термін дії – 07/18); НОМЕР_4 (дата відкриття – 27 грудня 2014 року, термін дії – 12/18); НОМЕР_5 (дата відкриття – 14 серпня 2018 року, термін дії – 07/22 (а. с. 19).
Також 13 травня 2020 року відповідач підписав паспорт споживчого кредиту, який містить умови кредитування в залежності від типу кредитного продукту, зокрема, визначено тип кредиту, ліміт кредиту, строк договору, строк кредитування, мета отримання кредиту, спосіб та строк надання кредиту, розмір процентної ставки, порядок повернення кредиту, пеня та штрафи за невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (а. с. 21-23).
Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість   ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 21 березня 2021 року становить 20 231 грн 63 коп. та складається із: 16 377 грн 79 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 3853 грн 91 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками; 0 грн 00 коп. – заборгованість по пені; 0 грн 00 коп. – заборгованість по комісії (а. с. 9-17).
Відмовляючи АТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з відповідачем було погоджено підвищення процентної ставки до 43,2% річних АТ КБ «ПриватБанк» суду не надано, відтак розрахунок позивача щодо нарахованих і погашених (списаних) за рахунок кредиту відсотків за збільшеним розміром не є вірним, що свідчить про необґрунтованість вимог позивача в частині нарахування та стягнення відсотків. Стосовно стягнення заборгованості за тілом кредиту суд зазначив, що банк безпідставно до тіла кредиту зарахував нараховані відсотки, тому вважав, що позивач не довів наявність у відповідача заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 16 377 грн 79 коп., водночас оскільки відповідач визнає заборгованість в сумі 3949 грн 85 коп., дійшов висновку про необхідність стягнення з нього вказаної суми на користь банку.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, оскільки суд дійшов їх правильно встановивши фактичні обставини справи, з додержанням норм матеріального та процесуального права. 
Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Згідно заяви від 17 березня 2008 року, яка підписана відповідачем, між сторонами було погоджено базову процентну ставку на рівні 36 % річних.
Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, процентна ставка стосовно використання кредитних коштів змінювалась банком, зокрема, у період з 01 квітня 2008 року по 31 грудня 2012 року – 36% річних (3% на місяць), з 01 січня 2013 року по 31 серпня 2014 року – 30% річних (2,5% на місяць), з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2015 року – 34,8% річних (2,9% на місяць), з 01 квітня 2015 року по 31 травня 2015 року – 43,2% річних (3,6% на місяць), з 01 червня 2015 року по 02 липня 2015 року – 34,8% річних (2,9% на місяць), з 03 липня 2015 року по 13 серпня 2018 – 43,2% річних (3,6% на місяць), з 14 серпня 2018 року по 31 липня 2020 року – 42% річних (3,5% на місяць), з 01 серпня 2020 року по 21 березня 2021 року – 40,8% (3,4% на місяць) (а. с. 7-15).
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що з відповідачкою було погоджено підвищення процентної ставки до 40,8%, 42% та 43,2% річних АТ КБ «ПриватБанк» всупереч положеннями ст. 81 ЦПК України суду не надано. 
Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
З розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 04 червня 2019 року відповідачем було погашено заборгованість за кредитом. В подальшому заборгованість за відсотками обраховувалась, виходячи з підвищених процентних ставок 42% річних (3,5% на місяць) та 40,8% річних (3,4% на місяць).
Отже заборгованість по процентам, яка є предметом позову, виникла під час дії підвищених процентних ставок, які в установленому законом порядку з відповідачем не були погоджені.
Розрахунку заборгованості по процентам за користування кредитними коштами, виходячи з базової процентної ставки 36% річних (3% на місяць), погодженої сторонами, за відповідний період позивачем не надано. 
Оскільки наданий банком розрахунок заборгованості не відповідає умовам укладеного сторонами кредитного договору, відтак відсутні підстави для стягнення заборгованості по простроченим процентам у заявлених позивачем розмірах та порядку нарахування. 
А тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення заборгованості по процентам за користування кредитними коштами.
Стосовно доводів позивача, що відповідачем 13 травня 2020 року було підписано паспорт споживчого кредиту, що свідчить про погодження сторонами умов кредитного договору, зокрема, щодо процентної ставки, колегія суддів зазначає наступне.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст.1054 ЦК України).
Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення.
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування», у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Договір про споживчий кредит, договори про надання супровідних послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (ч. 1 ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. 
Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.
Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, висловленою у постанові від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20).
Крім того, кредитний договір було укладено шляхом підписання відповідачем відповідної заяви 17 березня 2008 року, а паспорт споживчого кредиту підписано лише 13 травня 2020 року.
При зверненні до суду з даним позовом, АТ КБ «ПриватБанк» також ставив питання про стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту в розмірі 16 377 грн 79 коп. 
З наданого позивачем розрахунку вбачається, що банк з 01 червня 2015 року відсотки за користування кредитними коштами щомісяця погашав за рахунок кредиту ( 4-та колонка розрахунку).
Доказів погодження сторонами договору в письмовій формі такого порядку погашення відсотків позивачем не надано. Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами.
Отже, шляхом погашення відсотків за рахунок тіла кредиту банк безпідставно збільшив тіло кредиту, а тому з наданого розрахунку неможливо встановити розмір кредитних коштів, які були отримані, але не повернуті відповідачем. Відтак банк не довів наявність заборгованості по тілу кредиту в сумі 16 377 грн 79 коп. Водночас, оскільки відповідач визнав заборгованість в сумі 3949 грн 85 коп. (а. с. 94), колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку 3949 грн 85 коп. заборгованості за кредитом.
Інші доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування  рішення суду першої інстанції, яке є законним і обґрунтованим, ухваленим з додержанням норм  матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375, 381-382 ЦПК України, суд – 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства  комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Білопільського районного суду Сумської області   від 19 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і відповідно до п. 1 ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Головуючий -  	Т. А. Левченко	

Судді:                                                                                        В. І. Криворотенко 

                                                                                                   С. С. Ткачук