Справа № 450/3512/18                        Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський М.О. 
Провадження № 22-ц/811/3139/21                Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       05 липня 2022 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                          головуючого - судді Ніткевича А.В.,     
                          суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,
                       секретаря Юзефович Ю.І.
        з участю представника позивачки ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши в порядку спрощеного провадження в приміщенні Львівського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 – ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 червня 2021 року в складі судді Кіпчарського М.О. в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту,-
встановив:
У жовтні 2018 року позивачка ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту.
Вимоги обґрунтовувала тим, що після смерті її та відповідача батьків, вона успадкувала належну батькам земельну ділянку у с. Никонковичі, а пізніше дозволила брату (відповідачу по справі) побудуватися та оформити право власності на частину майна.
На даний час вона є власником земельної ділянки площею 0,0683 га, кадастровий номер 4623684600:04:001:0085, яка знаходиться за вказаним адресом, на якій розміщені належні їй житловий будинок з господарськими спорудами. Дана земельна ділянка межує з належною відповідачу земельною ділянкою кадастровий номер 4623684600:04:001:0086, частина якої ним використовується для заїзду на дану ділянку, тому вважає, що встановлення сервітуту не є обтяжливим для відповідача.
Неодноразово, в тому числі в письмовій формі, зверталася до брата, а також до сільської ради, з пропозиціями щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін, однак ОСОБА_4 в категоричній формі відмовився та продовжує загороджувати проїзд, тому змушена звертатися до суду.
Покликаючись на вимоги ст. ст. 98-101,152 ЗК України, ст. ст. 401-404 ЦК України, з врахуванням уточнених позовних вимог, просила встановити щодо частини земельної ділянки площею 0,0668 га, кадастровий номер 4623684600:04:001:0086, яка належить відповідачу та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , безплатний, строковий сервітуту на її право проходу, проїзду до належного їй житлового будинку та присадибної земельної ділянки, кадастровий номер 4623684600:04:001:0085, за адресою АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.
Оскаржуваним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 червня 2021 року в позові ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення щодо частини земельної ділянки площею 0,0668 га, кадастровий номер 4623684600:04:001:0086, яка належить ОСОБА_4 та знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , безплатного, строкового сервітуту на право ОСОБА_3 проходу, проїзду до належного їй житлового будинку та присадибної земельної ділянки, кадастровий номер 4623684600:04:001:0085, за адресою АДРЕСА_1 - відмовлено.
Судові витрати, понесені позивачем, покладено на позивача.
Стягнуто з  ОСОБА_3 на користь  ОСОБА_4 понесені ним судові витрати, пов`язані з проведенням експертизи, у розмірі 8 864,48 грн.
Рішення суду оскаржила представник позивачки ОСОБА_3 – ОСОБА_1 , вважає рішення таким, що не відповідає закону та обставинам справи, тому таке підлягає скасуванню.
Покликається на допущення судом першої інстанції процесуальних порушення щодо строків відкриття провадження справі та часу розгляду такої.
Вважає, що суд не сприяв учасникам справи в реалізації своїх прав, зокрема відмовив у клопотанні представника позивачки про призначення експертизи, при цьому вирішуючи питання про призначення експертизи за клопотанням відповідача, суд не дослідив подані стороною позивача висновки експертиз.
Звертає увагу на вимоги ДБН В.2.3-5:2018 «Вулиці та дороги населених пунктів», при цьому просить врахувати, що незважаючи на те, що такі не поширюються на автомобільні дороги на приватних територіях, це не означає, що громадяни не повинні керуватися такими.
Вважає, що нормативно-правові акти використані експертом повністю відповідають обставинам справи.
Встановлення сервітуту в інший спосіб є неможливим, про що зазначено у висновку.
При цьому, суд проігнорував пояснення експерта щодо висновку № 1-20Д від 15.04.2020, однак взяв до уваги лише пояснення експерта ОСОБА_5 .
На думку апелянта, до компетентності експерта Бутакової М.А. є питання, оскільки остання була непевною у своїх відповідях, плуталася у поясненнях та не змогла зазначити, які методичні рекомендації використовувала.
Покликається на судову практику касаційної інстанції.
Просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 червня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Стягнути судові витрати.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення присутніх учасників справи, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала суду належних та достовірних доказів на підтвердження своїх вимог, а саме, що повноцінне використання її земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом земельної ділянки, яка належить на праві власності відповідачу, тому прийшов висновку, що заявлені позовні вимоги безпідставні та не підлягають задоволенню.
Також суд вирішив питання розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом даної справи.
Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України, судова колегія виходить з такого.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суб`єктивне право на земельну ділянку виникає і реалізується на підставах і в порядку, визначених Конституцією України, ЗК України та іншими законами України, що регулюють земельні відносини.
Частиною 4 ст. 13 Конституції України передбачено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону (ст. 41).
Згідно із ст. 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
Відповідно до ст. 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Частиною 1 ст. 78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України).
Судом встановлено наступні юридичноно значимі факти та відповідні їм правовідносини.
Позивачці ОСОБА_3 належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0683 га, кадастровий номер 4623684600:04:001:0085, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка розташована у с. Никонковичі Пустомитівського району Львівської області, що підтверджується копією Державного акту про право власності на земельну ділянку від 01.07.2011 року (т. 1 а.с. 5).
При цьому, відповідачу ОСОБА_4 на праві власності, згідно із Державним актом про право власності на земельну ділянку від 25.01.2012, належить земельна ділянка площею 0,0668 га, кадастровий номер 4623684600:04:001:0086, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд, яка розташована у с. Никонковичі Пустомитівського району Львівської області (т. 1 а.с. 34).
Таку земельну ділянку відповідач набув на підставі укладеного із позивачкою договору дарування, за умовами якого остання безоплатно передала йому земельну ділянку у власність (т. 1 а.с. 70).
Між позивачкою та відповідачем існують родинні відносини, оскільки вони є рідним братом та сестрою.
Згідно планів меж даних земельних ділянок та Топографічного плану за 2018 рік, ці земельні ділянки є суміжними, з південної їх сторони примикають до земель загального користування – АДРЕСА_2  (т. 1 а.с. 35).
Позивачка ОСОБА_3 зверталася із заявами про встановлення межі між земельними ділянками її та відповідача (т. 1 а.с. 18-19).
Згідно із Актом Щирецької селищної ради від 10.01.2019 земельна комісія провівши заміри земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_4 встановила, що відстань від будинку позивачки до сусідньої межі ОСОБА_4 становить 3,65 м., що дає можливість заїзду на територію присадибної земельної ділянки ОСОБА_3 . Зазначений акт підписаний сторонами у спорі (т. 1 а.с. 59).
Зазначені обсставини визнаються сторонами, тому в силу ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.
Звертаючись з позовними вимогами, позивачка ОСОБА_3 свої доводи фактично зводить до того, що її земельна ділянка межує з належною відповідачу земельною ділянкою, частина якої ним використовується для заїзду на дану ділянку, тому вважає, що встановлення сервітуту на право проїзду із сторони  АДРЕСА_3  не є обтяжливим для відповідача, при цьому на неодноразові зверненнядо брата та до сільської ради, з пропозиціями щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін, відповідач ОСОБА_4 відмовився та продовжує загороджувати проїзд (т. 1 а.с. 6-9).
Заперечуючи позовні вимоги, відповідач ОСОБА_4 зазначає, що належні йому та позивачці земельні ділянки з південної та північної сторін межують з вул. Шевченка з обох сторін, що надає можливість заїзду чи проходу на територію земельної ділянки ОСОБА_3 з цієї вулиці без встановлення сервітуту, при цьому зазначає, що відступив від документально встановлених меж своєї земельної ділянки, а саме: на захід- 1,24 м (з південної сторони), та на 1,38 м (з північної сторони), і в такий спосіб збільшив ширину заїзду зі сторони АДРЕСА_2 до 3,63 м., тому позивачка має можливість безперешкодного заїзду на свою територію.
Перевіряючи вимоги позивачки зазначені у доводах позовної заяви та апеляційної скарги, а також законність оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить із такого.
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Подібні положення містяться і у статті 321 Цивільного кодексу України.
Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.
Відповідно до вимог статей 98 та 100 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.
Згідно із частиною 1 статті 101 ЗК України та статті 403 ЦК України дія земельного сервітуту зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку щодо якої встановлений земельний сервітут, до іншої особи.
Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.
Отже, земельний сервітут встановлюється відносно певного об`єкта і не залежить від власників цих об`єктів, оскільки його дія зберігається у разі переходу прав на земельну ділянку, щодо якої його встановлено, до іншої особи (частина перша статті 401 ЦК, частина перша статті 101 ЗК).
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.
В свою чергу, у пункті 22-2 постанови пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» міститься роз`яснення про те що, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном.
Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності неможливо без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.
Види права земельного сервітуту передбачені ст. 99 ЗК України.
За приписами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, як письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків.
Частинами першою-другою статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).
Із матеріалів справи беззаперечно слідує, що земельні ділянки сторін у справі не є ізольованими та містять виходи до вулиці загального користування, тобто у цьому контексті відсутня специфіка їх розміщення.
В матеріалах справи наявний висновок експерта № 1251 судової земельно-технічної експертизи з питань землеустрою від 05.06.2019, складений за заявою представника позивача ОСОБА_3 .
Разом з цим, колегія суддів погоджується із критичною оцінкою судом питання щодо відповідності розробленої технічної документації на земельну ділянку кадастровий номер 4623684600:04:001:0084, оскільки така не є предметом позову, тому висновки експерта для вирішення даного спору не мають будь-якого значення.
При цьому, на питання чи відповідає фактичний порядок користування земельними ділянками кадастровий номер 4623684600:04:001:0085 та кадастровий номер 4623684600:04:001:0086 правовстановлюючим документам на дані земельні ділянки, експерт зазначив, що такий порядок не відповідає правовстановлюючим документам, однак не вкуазав причин цієї невідповідності (т. 1 а.с. 99-102).
При цьому експерт зазначив, що згідно правовстановлюючих документів, ОСОБА_3 належить земельна ділянка площею 0,0683 га, а фактично в її користуванні перебуває земельна ділянка площею 0,0698 га (або на 0,0015 га більше), відповідачу ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 0,0668 га, а фактично в його користуванні перебуває земельна ділянка площею 0,0617 га (або на 0,0051 га менше).
Згідно іншого висновку № 1-20Д експертного земельно-технічного дослідження від 24.02.2020, наданого стороною позивача та складеного на її замовлення слідує, що при огляді земельних ділянок за адресою на АДРЕСА_4 та АДРЕСА_1 для забезпечення проїзду ОСОБА_3 на свою земельну ділянку, ОСОБА_4 встановив фактичну межу (огорожу), відступивши від межі своєї земельної ділянки, а саме від АДРЕСА_4 , 1,24 м. та 1,38 м. від АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 172-175).
Крім цього, експерт зазначив, що при дослідженні заїзду на ділянку ОСОБА_3 з вул. Шевченка встановлено, що дана прямолінійна ділянка має похил 19%, який перевищує максимально допустимий ДБН В.2.3-5:2018 "Вулиці та дороги населених пунктів". Уникнути цих порушень ДБН можна, встановивши сервітут за запропонованим ним варіантом (Додаток 1).
Непогоджуючись з наданими позивачем вище зазначеними висновками, ухвалою суду від 29.05.2020 за клопотанням сторони відповідача була призначена судова експертиза.
Усі доводи апеляційної скарги, які стосуються незгоди із призначенням судом відповідної експертизи, а також процесуальними рішеннями, які передували такому висновку, колегія суддів не перевіряє, оскільки таким надана окрема правова оцінка в межах розгляду апеляційної скарги ОСОБА_3 на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 травня 2020 року.
Так, згідно із висновком експерта № 53 будівельної земельно-технічної експертизи від 05.04.2021, у ОСОБА_3  є можливість влаштування заїзду на власну земельну ділянку кадастровий номер 4623684600:04:001:0085 із АДРЕСА_4 , зі сторони земельної ділянки кадастровий номер 4623684600:04:001:0086. Така фактична можливість на дану земельну ділянку існує тільки тому, що землевласник  ОСОБА_4  розташував свою загорожу із зміщенням на 1,31 -1,45 м в сторону (вглиб) своєї земельної ділянки кадастровий номер 4623684600:04:001:0086, та залишив в користуванні ОСОБА_3 частину своєї земельної ділянки пл. 0,0040 га, що юридично не закріплено. 
Зважаючи на те, що власник земельної ділянки ОСОБА_4 вже фактично надав ОСОБА_3 право користування частиною своєї земельної ділянки, рекомендується провести державну реєстрацію такого земельного сервітуту.
Оскільки у ОСОБА_3 є фактична можливість влаштування заїзду на власну земельну ділянку кадастровий номер 4623684600:04:001:0085, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_4 із АДРЕСА_2 , варіант влаштування доступу (заїзду) з АДРЕСА_3 не розглядався (т. 2.а.с. 10-15).
Даючи роз`яснення висновку експерта № 53, судовий експерт Бутакова М.А. повністю підтвердила такий у судовому засіданні. 
Зокрема, роз`яснила, що ДБН В.2.3-5:2018 "Вулиці та дороги населених пунктів", на який посилається експерт у Висновку № 1-20Д експертного земельно-технічного дослідження від 24.02.2020, застосовується тільки для автомобільних доріг. Однак такий не діє для приватних територій, тому похил, що існує на земельній ділянці ОСОБА_3 , дозволяє здійснювати заїзд при наявності вказаного ухилу.
Дослідивши та оцінивши зазначені обставини, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про встановлення земельного сервітуту, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази з боку позивачки, які б свідчили про те, що вона не може дійти чи доїхати до свого будинку та земельної ділянки в інший спосіб, ніж через земельну ділянку відповідача зі сторони АДРЕСА_3 , а також не надано доказів того, що вказаний земельний сервітут є найменш обтяжливим способом для власника земельної ділянки ОСОБА_4 .
Більше того, не погоджуючись із оскаржуваним рішенням позивачка свої доводи фактично зводить до порушень, на її думку, судом першої інстанції відповідних норм процесуального права, при цьому жодних доводів, які б стосувалися матеріально-правової вимоги та спростовували висновки суду, не наводить.
Інші доводи апеляційних скарг не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  суд, -
постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 – ОСОБА_1 – залишити без задоволення. 
Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 червня 2021 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 06 липня 2022 року.

Головуючий:                                                                                 А.В. Ніткевич   

Судді:                                                                           С.М. Бойко

С.М. Копняк