П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 травня 2022 року
м. Рівне

Справа № 572/1601/21
Провадження № 22-ц/4815/493/22

Головуючий у Сарненському районному суді
Рівненської області: суддя Ведяніна Т.О.
Час, дата і місце ухвалення заочного рішення
суду першої інстанції (вступна і резолютивна частини):
о 16 год. 05 хв. 24 листопада 2021 року в м. Сарни Рівненської області
Дати складення повного тексту не зазначено.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ
головуючий суддя: Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В. 

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та інтересах: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ;
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору,: Орган опіки і піклування Сарненської міської ради Рівненської області

представники учасників справи:        
позивача - ОСОБА_6 ;
 
за участі: сторін та представника позивача,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича на заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2021 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах дітей,: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки і піклування Сарненської міської ради Рівненської області; про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
в с т а н о в и в:
       У червні 2021 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , яка діє у власних інтересах та в інтересах дітей,: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа: Орган опіки і піклування Сарненської міської ради Рівненської області; про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Мотивуючи вимоги, покликався на те, що він є власником квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 є рідною сестрою позивача і з часу одруження із ОСОБА_7 , тобто з 2005 року, проживала та була зареєстрована у с. Маслопуща Сарненського району Рівненської області. Однак після розірвання шлюбу в 2012 році знялась з реєстрації за місцем проживання колишнього чоловіка. На прохання відповідача 30 листопада 2012 року позивач зареєстрував її із трьома дітьми у належній йому на праві власності квартирі. При цьому у вказаному житлі ОСОБА_2 жодного дня не проживала, витрати на утримання майна не несла. З 2012 року вона проживає у м. Костопіль Рівненської області. Позивач зазначав, що факт реєстрації ОСОБА_2 , а також її дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 у належному йому житлі порушує його права власності.
       З наведених мотивів просив визнати відповідача та її дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням: квартирою АДРЕСА_1 . 
       Заочним рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2021 року позов задоволено частково.
       Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 , належній на праві власності ОСОБА_1 .
       Відмовлено в задоволенні вимоги ОСОБА_1 про визнання такими, що втратила право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 , неповнолітніх дітей : ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
       На заочне рішення суду представником ОСОБА_1 - адвокатом Євгеюком О.Є. подано апеляційну скаргу, де він покликався на його незаконність та необґрунтованість, які полягали у невідповідності висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права.
       На її обґрунтування зазначалось, що відповідач та троє її дітей хоча й були зі згоди позивача зареєстровані у належній йому квартирі, проте не проживали жодного дня. Незважаючи на те, що відповідач є рідною сестрою, а її діти - племінниками позивача, однак в розумінні ст.64 ЖК Української РСР вони не є членами його сім`ї. Судом не враховано, те, що у дітей є батько - ОСОБА_7 , якому на праві власності належить житловий будинок. Стверджував, що відповідач з дітьми вибули на інше постійне місце проживання, а відтак втратили право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Факт вибуття, а саме в будинок по АДРЕСА_2 , на думку заявника, підтверджується копіями декларацій про вибір лікаря та довідками із загальноосвітньої школи за цим місцем такого проживанням. Вважав, що оскільки відповідач з дітьми не набули самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України), тому їхнє проживання у спірній квартирі порушує права позивача та є підставою для їх захисту.
       З викладених підстав просив скасувати оскаржуване рішення в частині відмовлених вимог та прийняти нове, яким визнати такими, що втратили право користування житлом - квартирою АДРЕСА_1 , неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , а саме: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
       Відзиву на апеляційну скаргу не подано, хоча про таке право роз`яснено ухвалою Рівненського апеляційного суду від 27 січня 2022 року. 
       Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи позивача, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги. 
       Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Тому судом апеляційної інстанції рішення суду попередньої інстанції в частині позовних вимог до ОСОБА_2 не переглядається.
       З матеріалів справи відомо, що позивач є одноосібним власником квартири АДРЕСА_1 . Факт реєстрації у належній ОСОБА_1 квартирі ОСОБА_2 , а також її дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , підтверджується копією будинкової книги для прописки громадян.
       Крім того, на запит Сарненського районного суду органом реєстрації - виконкомом Сарненської міської ради Сарненського району Рівненської області надано письмову інформацію №11/14-59 від 14 червня 2021 року, відповідно до якої ОСОБА_2 дійсно зареєстрована у АДРЕСА_3 , з 30 листопада 2012 року по даний час.
       Як видно із довідок від 07 липня 2021 року Костопільскої загальноосвітньої школи №3 І-ІІІ ступенів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 навчаються в цій школі з 2020 року.
       З декларацій про вибір лікаря, який надає первинну допомогу видно, що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 отримують медичні послуги лікаря по АДРЕСА_4 . Дата подання декларації 25 листопада 2020 року.
       Показання допитаних судом попередньої інстанції свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , яка є матір`ю сторін, зводились до того, що ОСОБА_2 не проживає у квартирі близько 15 років, за цей час вона у вказаному житлі жодного разу не з`являлась, утриманням цього нерухомого майна повністю займається ОСОБА_1 . Також ОСОБА_9 додала, що після розірвання шлюбу її дочка не мала місця реєстрації, а тому була потреба в отриманні деяких довідок з місця проживання для неповнолітніх дітей.
Більше того, в засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 підтвердила, що вона з дітьми не проживає у спірній квартирі з 2010 року, яку залишила добровільно, хоча зареєстрована в цьому житловому приміщенні з 2012 року. Єдиним доводом на заперечення проти позову і апеляційної скарги було те, що вона має право на 1/3 частини вартості квартири АДРЕСА_1 з огляду на те, що її приватизацію було здійснено незаконно і без залучення її як співвласника.        
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. 
Тобто встановленим фактом є те, що вона не проживає в спірній квартирі понад 10 років. При цьому вона та її діти припинили мешкати в житлі з власної волі, без будь-якого тиску чи примусу позивача.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач, яка зареєстрована у належному позивачу на праві власності житлі, не проживає більше року, а тому позовні вимоги щодо неї підлягають задоволенню. Відмову ж у задоволенні вимог щодо дітей суд мотивував тим, що підстава, на якій їхнє місце проживання реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, тому вважається, що вони набули права користування цим житлом на законних підставах. На момент реєстрації у спірному житлі усі діти відповідача були малолітніми, отже, не могли самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їх не проживання у спірній квартирі, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Суд вказав, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні діти відповідача набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Зауважив, що несплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності і понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити і питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. При цьому покликався на постанову Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №755/16152/16-ц (провадження №61-11414св19).
       При цьому в порядку виконання ухвали Рівненського апеляційного суду від 22 березня 2022 року Органом опіки і піклування виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області надано висновок з приводу розв`язання спору, де вказано, що орган опіки та піклування, на підставі ч.ч. 4, 5 ст. 19 СК України вважає за можливе (доцільне) визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_3 , наступних дітей: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .
       В ході розгляду питання працівниками Органу опіки і піклування було встановлено, що станом за спірною адресою проживає сім`я ОСОБА_10 , до складу якої входить його дружина та двоє малолітніх дітей. Сім`я проживає за цією адресою з липня 2021 року. З`ясовано, що ОСОБА_2 та її діти за вказаною адресою зареєстровані, однак не проживають як мінімум з червня 2021 року, а живуть у АДРЕСА_5 . Умови проживання дітей нормальні, а їхня мати працевлаштована за місцем проживання. Тобто відповідач та її діти не проживають за місцем реєстрації більше півроку, мають нормальні умови проживання на території Малолюбашанської сільської ради, мати працевлаштована, а діти відвідують місцевий навчальний заклад.
       Також висновок з приводу розв`язання спору надано і Органом опіки і піклування виконавчого комітету Малолюбашанської сільської ради Рівненської області, де зазначено про неможливість реєстрації місця проживання, збереження права користування житловим будинком та закріплення житла за гр. ОСОБА_2 та її неповнолітніми (малолітньою) дітьми: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ; за адресою: АДРЕСА_5 .
       При складенні висновку було з`ясовано, що ОСОБА_2 та її неповнолітні (малолітня) діти з 30.11.2012 року по теперішній час за адресою: АДРЕСА_3 , тимчасово, з серпня місяця 2021 року, проживають за адресою: АДРЕСА_5 . Вони позбавлені можливості користуватися спірною квартирою у зв`язку із перешкоджанням у цьому. Власник житлового будинку за адресою: АДРЕСА_5 ОСОБА_11 заперечує проти реєстрації у своїй власності відповідача та її дітей тому, що вони проживають у тимчасово. Також було з`ясовано, що відповідач та її діти не мають на праві власності іншого нерухомого майна та наполягають на збереженні реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 , задля користування цим житлом.
Між тим, висновок Органу опіки і піклування виконавчого комітету Малолюбашанської сільської ради Рівненського району Рівненської області є необґрунтованим, оскільки містить міркування про неможливість реєстрації місця проживання, збереження права користування житлом і закріплення житла за відповідачем та її дітьми у буд. АДРЕСА_5 . Тобто не стосується спірного житла, а саме квартири АДРЕСА_1 .
Так, згідно із ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
       Разом з тим, статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
       За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
       Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
       Згідно із частиною четвертою статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР. 
       Положеннями частини другої статті 64 ЖК УРСР, передбачено, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
       Статтею 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
       Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
       Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.
       Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.
       Згідно з частиною другою статі 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.
       Разом з тим у статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту.
       Сервітут припиняється у разі: поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; спливу строку, на який було встановлено сервітут; припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.
       Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
       Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
       Заразом, вирішуючи відповідний спір в частині вимог до дітей відповідача необхідно виходити із балансу інтересів обох сторін.
       Очевидно, що факт реєстрації відповідача та її дітей перешкоджає заявнику у здійсненні права користування та розпорядження своєю власністю, які він має право вимагати усунути.
       Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
       Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
       Для реалізації повноважень власника житла останній має право вимагати від відповідачів усунення порушення свого права у визначений ним спосіб.
       Право ОСОБА_2 та її дітей на користування належним позивачу житлом можна обмежити лише у випадку, коли таке втручання у право на повагу до житла буде законним і пропорційним поставленій меті.
       Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
       Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України" (Saviny v. Ukraine).
       Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі "Зехентнер проти Австрії" (Zehentner v. Austria).
       У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України" зазначено, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.
       Аналізуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.
       Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що втрата права користування житлом буде оцінена на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.
       Вирішуючи позовні вимоги про усунення перешкод позивачу у користуванні житлом шляхом визнання разом із відповідачем її дітей такими, що втратили право користування житлом, у контексті пропорційності застосування такого заходу, апеляційний ураховує, що як діти, так і їхня мати, в спірній квартирі не проживали, пов`язані спільним побутом не були, взаємних прав та обов`язків не мали.
       Згідно з положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
       Відповідно до положень статті 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.
       Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
       Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року (далі - Конвенція про права дитини), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
       Між тим, оскільки спірна квартира понад 10 років не є місцем постійного проживання матері дітей, ОСОБА_1 не є батьком дітей, тому не має обов`язку забезпечувати житловим приміщенням як відповідача, так і її дітей. 
       Отже, порушені реєстрацією та проживанням дітей відповідача права позивача на вільне володіння, користування чи розпорядження спірним майном, як власника цього житла підлягають захисту.
       На думку колегії суддів, усунення перешкод у користуванні будинком шляхом позбавлення відповідача та її дітей права користування спірним житлом на предмет відповідає пропорційності переслідуваній легітимній меті, зважаючи на статтю 8 Конвенції, і передбачене законом і є необхідним в демократичному суспільстві.
       З огляду на положення статей 64, 156 ЖК УРСР відповідачі не мають права користування спірним житлом, оскільки вони не є членами сім`ї власника, а також у розумінні вказаних положень законодавства не є особами, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство.
       Апеляційний суд також бере до уваги те, що хоча відповідач разом із дітьми була зареєстрована у належній позивачу квартирі, однак самостійно обирала місце проживання (своє та дітей) за іншими адресами.
       Матеріали справи не містять доказів, що остання намагалась вселитись у спірний будинок. Це вказує на те, що вона має намір зберегти формальне, а не фактичне місце проживання.
       Окрім цього, колегія суддів враховує, що місцем відвідування дітьми навчальних закладів знаходиться не за місцем спірного житла.
       Поготів, обов`язок по утриманню дітей покладено саме на батьків, а тому непропорційним є покладення на дядька дітей такого обов`язку, як забезпечення їм необхідних умов життя, при тому, що як і батько, так і матір дитини, проживатимуть порізно в інших населених пунктах
       Як убачається, при вирішенні спірних правовідносин суд попередньої інстанції уваги на наведене не звернув, що призвело до ухвалення рішення, яке в оскаржуваній частині залишатися чинним не може. 
       Мотивом для прийняття нової постанови - про задоволення позову відповідно до пунктів 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
       Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича задовольнити.
       Заочне рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 24 листопада 2021 року в частині відмови в позові скасувати. 
       Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; такими, що втратили право користування житлом, а саме квартирою АДРЕСА_1 . 
       В решті рішення суду першої інстанції залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 10.05.2022

Головуючий                                                                С.В. Хилевич 
       
Судді:                                                                 С.О. Гордійчук

                                                                       С.С. Шимків

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.
Суддя Рівненського апеляційного суду                                         
10 травня 2022 року                                         С.В. Хилевич