Справа № 454/1401/13-ц                                 Головуючий у 1 інстанції: Веремчук О.А. 
Провадження № 22-ц/811/26/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С.М. 
Категорія: 60

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 квітня 2022 року м. Львів 
Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого – судді Бойко С.М.,
суддів: Копняк С.М., Шеремети Н.О.,
секретаря – Жукровської Х.І., 
з участю: позивача ОСОБА_1 , його представника –
ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3 , її представника –
ОСОБА_4 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_3 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи: Сокальська державна нотаріальна контора, Скоморохівська сільська рада, правонаступником якої є Сокальська міська рада Львівської області, ОСОБА_5 , його законний представник – ОСОБА_6 , приватний нотаріус Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., про визнання недійсними заповіту та свідоцтв про право на спадщину, скасування державної реєстрації, визнання факту прийняття спадщини, визнання недійсною відмову від частки у спадщині,

                        в с т а н о в и в:
У травні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом (а.с.2-7 т.1), уточненим заявами про збільшення позовних вимог (а.с.200-201, 205 т.2, а.с.227-236 т.3), в якому остаточно просив: 
визнати недійсним заповіт від імені його батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений 28.12.1993 року секретарем Скоморохівської сільської ради Сокальського району Гібляк Н.Я. і зареєстрований в реєстрі за №19; 
визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_7 , видане Сокальською державною нотаріальною конторою ОСОБА_8 13.02.2003 року та зареєстроване в реєстрі за №1-377;
визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 , видане Сокальською державною нотаріальною конторою ОСОБА_3 06.05.2010 року та зареєстроване в реєстрі за №1-531;
скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.02.2003 року, виданого Сокальською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1-377;
скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.05.2010 року, виданого Сокальською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в реєстрі за №1-531;
визнати факт прийняття ним ( ОСОБА_1 ) спадщини після смерті батька  ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном;
визнати факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружиною – ОСОБА_9 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, та факт постійного проживання нею із спадкодавцем ОСОБА_8 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
визнати недійсним/нікчемним заповіт від імені його ( ОСОБА_1 )  матері ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений 31.01.2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І. та зареєстрований у реєстрі за №317; 
визнати недійсною відмову його ( ОСОБА_1 ) матері ОСОБА_9 від належної їй частки у спадщині після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її дочки ОСОБА_8 , яка була оформлена заявою від 31.01.2012 року, посвідченою приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І. та зареєстрованою в реєстрі за №318.
Свої вимоги позивач ОСОБА_1 обгрунтовував тим, що станом на 16.04.1991 року, будинок АДРЕСА_1 відносився до суспільної групи – «колгоспний двір», членами якого були його батько ОСОБА_7 (голова колгоспного двору) та мати ОСОБА_9 , будинок належав їм на праві спільної власності, частки в якому у них були рівними, – по 1/2 ідеальній частці кожного з них, а тому на момент відкриття спадщини після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкуванню підлягала належна батькові ідеальна 1/2 частка будинку, а не будинок вцілому.
Позивач вважає, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті батька, шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, були: його мати ОСОБА_9 , яка на момент смерті свого чоловіка була зареєстрована і постійно проживала разом з ним у спірному будинку, а також він (позивач), взявши належне батькові майно, а саме: холодильник «Донбас», телевізор «Акай» та велосипед Мінського виробництва.
Разом з тим, як йому стало відомо після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , спадщину після смерті батька ОСОБА_7 оформила його (позивача) сестра та, відповідно, дочка спадкодавця – ОСОБА_8 на підставі заповіту, посвідченого 28.12.1993 року від імені батька секретарем Скоморохівської сільської ради ОСОБА_10 в приміщенні сільської ради, в той час, як згідно виписки з історії хвороби №1086, батько з 20.12.1993 року по 30.12.1993 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Сокальській центральній міській лікарні, де 21.12.1993 року йому було проведено операцію, а тому заповіт батьком не підписувався, що підтверджено також висновком криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису від 24.04.2015 року №1009, відтак, заповіт є недійсним.
Зазначає, що на підставі цього недійсного заповіту, 13.02.2003 року Сокальською державною нотаріальною конторою його сестрі – ОСОБА_8 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, на підставі якого вона здійснила державну реєстрацію права власності на спірний будинок вцілому, а після її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 , будинок успадкувала її дочка – відповідачка ОСОБА_3 , якій 06.05.2010 року Сокальською державною нотаріальною конторою було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері, на підставі якого відповідачка зареєструвала своє право власності на будинок вцілому.
Позивач вважає, що, спочатку, його сестра ОСОБА_8 , а після її смерті –відповідачка ОСОБА_3 незаконно набули право власності на вказаний будинок, оскільки після смерті батька ОСОБА_7 до спадкування підлягала лише 1/2 частина будинку, і спадкоємцями, які прийняли спадщину після його смерті, шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, були лише він (позивач) та його мати ОСОБА_9 .
Також позивач вказував, що за життя мати склала на нього заповіт від 16.03.2009 року, а тому він був переконаний, що після її смерті він успадкує батьківський будинок, однак, звернувшись 30.03.2012 року до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, він дізнався про заповіт на користь відповідачки ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Сокальського нотаріального округу Сироїд Г.І. 31.01.2012 року, за день до смерті матері.
Позивач вважає цей заповіт недійсним (нікчемним), оскільки через поганий стан здоров`я мати не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними і, відповідно, вільного волевиявлення на укладення такого одностороннього правочину у неї не було, крім того, при посвідчені заповіту, до складання та підписання якого були залучені свідки, не дотримано вимог закону: заповіт було підготовлено нотаріусом заздалегідь без попереднього спілкування з матір`ю, а відтак, без попереднього встановлення волі та волевиявлення заповідача; заповіт посвідчувався не в приміщенні нотаріальної контори, а за місцем проживання матері, яка не могла прибути до нотаріуса у зв`язку з поганим станом здоров`я, через який вона не могла самостійно прочитати складений заповіт і підписати його, а тому до процедури посвідчення заповіту були залучені свідки, однак, заповіт вголос матері не зачитувався, дійсний намір її не з`ясовувався, а замість матері, заповіт був підписаний родичкою ОСОБА_11 .
Позивач вважає свої права порушеними, оскільки в такий спосіб він був позбавлений права на спадкування спадщини за заповітом та на обов`язкову частку у спадщині, що залишилась після смерті матері, яка за життя набула права власності на 1/2 частку в будинку, як член колгоспного двору, і на належну частку в будинку після смерті свого чоловіка – батька позивача. 
Позивач вважає, що строку позовної давності на звернення до суду із вказаним позовом він не пропустив, оскільки про заповіт, складений від імені батька на користь сестри ОСОБА_8 , він довідався лише після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року позов задоволено частково.
Визнано недійсним заповіт від імені батька ОСОБА_1 – ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідчений 28.12.1993 року секретарем Скоморохівської сільської ради Сокальського району Львівської області Гібляк Н.Я. і зареєстрований у реєстрі за №19.
Визнано недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті батька ОСОБА_1 – ОСОБА_7 , видане Сокальською державною нотаріальною конторою ОСОБА_8 13.02.2003 року та зареєстроване в реєстрі за №1-377.
Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_8 , видане Сокальською державною нотаріальною конторою дочці ОСОБА_3 06.05.2010 року та зареєстроване в реєстрі за №1-531.
Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.02.2003 року, яке видане в Сокальській державній нотаріальній конторі та зареєстроване у реєстрі за №1-377.
Скасовано державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.05.2010 року, яке видане в Сокальській державній нотаріальній конторі та зареєстроване у реєстрі за №1-531.
Визнано факт прийняття ОСОБА_1 спадщини після смерті батька ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління його спадковим майном.
Визнано факт прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його дружиною – ОСОБА_9 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління його спадковим майном, та факт постійного проживання нею із спадкодавцем ОСОБА_8 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Визнано нікчемним заповіт від імені матері ОСОБА_1 – ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідчений 31.01.2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І. і зареєстрований в реєстрі за №317.
В інших позовних вимогах відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_3 у користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті вартості криміналістичної експертизи з дослідження почерку в сумі 3700 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 95 грн. 60 коп. та понесені витрати на правову допомогу в сумі   3667 грн. 
Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 .
Позивач ОСОБА_1 просив рішення суду скасувати лише в частині задоволення його позовної вимоги про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_9 із спадкодавцем ОСОБА_8 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цієї вимоги.
Зазначав, що хоча ця вимога і була ним заявлена, однак, така не підлягала задоволенню, оскільки жодними доказами не підтверджується факт проживання його матері ОСОБА_9 із спадкодавцем ОСОБА_8 на момент смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Звертав увагу, що ОСОБА_9 та ОСОБА_8 були зареєстровані за різними адресами, про що в справі є відповідні письмові докази.
Відповідач ОСОБА_3 просила рішення суду скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, а її ( ОСОБА_3 ) вимоги – задовольнити.
Апелянт ОСОБА_3 зазначає, що суд не виконав обов`язкових вказівок суду касаційної інстанції і повторно ухвалив рішення, аналогічне рішенням попередніх двох інстанцій, які були скасовані.
Як зрозуміла апелянт, суд касаційної інстанції вказав на відсутність спадкових прав позивача ОСОБА_1 після смерті батька, так як він не реалізував своє право на спадщину у встановлений законом строк.
Звертає увагу, що на момент смерті батька, позивач проживав у АДРЕСА_2 і до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався, а інструкція від велосипеда, яку позивач надав суду, не може бути доказом на підтвердження фактичного вступу позивача в управління або володіння спадковим майном після смерті батька.
Наголошує, що позивач, будучи обізнаним про смерть батька, свого права на спадкування належного батькові майна не реалізував, тому, звернувшись до суду із вказаним позовом про визнання недійсним заповіту, посвідченого від імені батька, пропустив строк позовної давності на звернення до суду з цією вимогою, а тому апелянт вважає помилковими висновки суду в цій частині.
Також апелянт не погоджується із висновками суду про нікчемність заповіту, посвідченого 31.01.2012 року від імені матері ОСОБА_9 , і вважає такі висновки суду необґрунтованими, оскільки суд у рішенні чітко не вказав, в чому саме полягало порушення форми та порядку посвідчення цього заповіту.
На переконання апелянта, якщо існують сумніви у відсутності волі спадкодавця, то в такому випадку заповіт може визнаватись недійсним. 
Вважає, що підстав для висновку про нікчемність цього заповіту немає, зачитування заповіту вголос не лише відображено в самому заповіті, а й підтверджено допитаними в судовому засіданні свідками.
Зазначає, що згідно тексту заповіту від 31.01.2012 року, усі учасники вчинили дії чітко у відповідності до вимог законодавства, в заповіті вказано місце підписання заповіту та його складення, окрім того, усі дії нотаріуса та їх послідовність і відповідність закону підтверджується Журналом реєстрації нотаріальних дій та Журналом обліку викликів.
Також апелянт звертає увагу, що вимога про встановлення факту прийняття спадщини була заявлена позивачем вже на новому розгляді справи після скасування рішень судом касаційної інстанції, що є порушенням норм процесуального права, а тому така заява підлягала залишенню без розгляду або поверненню позивачу, окрім того, така вимога заявлена з порушенням строку позовної давності, на застосуванні наслідків спливу якої наполягала їхня сторона, а також даний факт не доведений позивачем належними доказами.
В апеляційній скарзі апелянт вказує на те, що 04.06.2013 року нею через канцелярію суду було подано зустрічний позов, вимоги за яким не були вирішені судом. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року прийнято відмову ОСОБА_1  від позовної вимоги до  ОСОБА_3  про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_9  із спадкодавцем  ОСОБА_8  на момент її смерті  ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року в частині визнання факту постійного проживання ОСОБА_9 із спадкодавцем ОСОБА_8 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 – визнано нечинним.
Провадження у справі в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання ОСОБА_9 із спадкодавцем ОСОБА_8 на момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 – закрито. 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 14 грудня 2021 року прийнято відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року.
Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року у даній справі – закрито.
В судове засідання апеляційного суду інші учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, справу розглянуто апеляційним судом у їхній відсутності.
Заслухавши пояснення сторони відповідача ОСОБА_3 в підтримання апеляційної скарги, заперечення сторони позивача ОСОБА_1 , перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.
Судом встановлено, що предметом спору є будинок АДРЕСА_1 , який станом на 16.04.1991 року відносився до суспільної групи господарства – «колгоспний двір», членами якого були: ОСОБА_7 (голова колгоспного двору) та ОСОБА_9 (його дружина), що підтверджено довідкою виконавчого комітету Скоморохівської сільської ради №231 від 24.10.2012 року (а.с.14 т.1). 
30.01.2003 року виконавчим комітетом Скоморохівської сільської ради Сокальського району Львівської області видано свідоцтво про право власності на будівлі (а.с.130 т.1), згідно з яким, будинковолодіння в АДРЕСА_1 , як колгоспний двір, належало ОСОБА_7 , який був записаний у погосподарських книгах головою колгоспного двору.
Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому №7 від 09.01.2003 року, рішення райвиконкому №38 від 16.02.1989 року.
Так, зокрема, рішенням виконавчого комітету Сокальської районної ради народних депутатів Львівської області №38 від 16.02.1989 року (а.с.167-172 т.1) вирішено оформити право власності окремих громадян та колгоспних дворів на житлові будинки в с. Скоморохи Скоморохівської сільської Ради, згідно з додатками №1, 2, 3, 4, 5, в яких (додаток №1) міститься прізвище ОСОБА_7 навпроти будинку АДРЕСА_3 , господарство якого зазначено, як «колгоспний двір». 
Цим рішенням доручено, зокрема, виконкому Скоморохівської сільської ради народних депутатів видати свідоцтва про право власності на житлові будинки громадянам села Скоморохи, а Червоноградському МБТІ відповідно до п.7 Інструкції МКГ УРСР від 31.01.1966 року провести реєстрацію будинків, наведених у рішенні.
Таким чином, названими вище правовстановлюючими документами підтверджено право власності колгоспного двору в  АДРЕСА_1 , головою якого був ОСОБА_7 . 
Згідно зі статтями 112, 120 ЦК УРСР (1963 року), майно колгоспного двору належало його членам на праві спільної сумісної власності.
Отже, житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7 (голова колгоспного двору) та його дружині ОСОБА_9 (член колгоспного двору) на праві спільної сумісної власності, частки в якому у них були рівними, – по 1/2 ідеальній частці кожного з них.
У подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_9 народилось троє дітей: позивач ОСОБА_1 (а.с.8 т.1), ОСОБА_12 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.56 т.1), та ОСОБА_8 (а.с.48 т.1), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.57, 84 т.1). 
ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9, 129 т.1).
Дружина ОСОБА_9 пережила свого чоловіка, а тому до спадкування після смерті ОСОБА_7 підлягала 1/2 частина спірного будинку.
На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , разом із спадкодавцем постійно проживала і була зареєстрована разом з ним у спірному будинку його дружина – ОСОБА_9 , що підтверджується довідкою Скоморохівської сільської ради Сокальського району Львівської області №220 від 01.08.2015 року (а.с.16 т.2).
В цій довідці також вказано, що ОСОБА_8 (дочка спадкодавця) була зареєстрована з 15.11.1996 року по АДРЕСА_4 , але фактично постійно проживала в будинковолодінні по АДРЕСА_1 разом зі своєю сім`єю та батьками і вели спільне господарство.
Номер господарства по АДРЕСА_4 спочатку був відкритий на літню кухню, в якому до 1990 року проживав ОСОБА_13 , а в подальшому, вже як на «землеволодіння». 
Спадкова справа після смерті ОСОБА_7 була заведена Сокальською державною нотаріальною конторою на підставі заяви ОСОБА_8 про прийняття спадщини від 13.02.2003 року (а.с.126-127 т.1). 
У спадковій справі є довідка виконавчого комітету Скоморохівської сільської ради №383 від 06.02.2003 року (а.с.133 т.1), згідно з якою, разом із спадкодавцем ОСОБА_7 в даному господарстві проживала його дочка – ОСОБА_8 . 
Згідно зі статтею 549 ЦК УРСР (1963 року), в редакції, чинній на момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , визнавалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, і зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
На момент відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 і до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для прийняття спадщини, чинною була Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затверджена наказом Міністерства юстиції Української РСР №45/5 від 31.10.1975 року, яка втратила чинність 07.07.1994 року на підставі наказу Мін`юсту №18/5 від 14.06.1994 року.
Пунктом 124 цієї Інструкції було передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 ЦК УРСР).
Доказом вступу в управління чи володіння майном, за цією Інструкцією, могли бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те,  що спадкоємець  безпосередньо  перед  смертю  спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном.
Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном могла служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців.
Аналогічні за змістом положення містились й у пункті 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року.
Отже, з урахуванням наведених вище положень закону та досліджених у судовому засіданні доказів, які наведені вище, такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_7 , були: ОСОБА_9 (його дружина), яка на момент смерті спадкодавця постійно проживала і була зареєстрована разом з ним у спірному будинку, та ОСОБА_8 (його дочка), яка фактично проживала разом з батьком в одному будинку та вела з ним спільне господарство, що підтверджується відповідними довідками Скоморохівської сільської ради та її виконавчого комітету.
Таким чином, вимога позивача про встановлення факту прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 його дружиною – ОСОБА_9 не підлягає задоволенню через відсутність спору в цій частині, оскільки наявні підтверджуючі документи про прийняття ОСОБА_9 спадщини після смерті свого чоловіка відповідно до існуючих на той час вимог закону.
При цьому, колегія суддів вважає недоведеною вимогу позивача ОСОБА_1 про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті батька шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, оскільки наданий позивачем письмовий доказ – керівнцтво по експлуатації велосипеда (а.с.226 т.2), не можна визнати належним доказом того, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця, оскільки у ньому відсутня інформація про власника велосипеда, а інших доказів, які б підтверджували належність велосипеда спадкодавцю, позивачем не надано. 
На момент відкриття спадщини після смерті батька позивач ОСОБА_1 постійно проживав і був зареєстрований у АДРЕСА_2 (а.с.144 т.1), заяви нотаріусу за місцем відкриття спадщини у встановлений законом строк не подавав, а належних доказів на підтвердження фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном в матеріалах справи немає.
Також необхідно зазначити, що в первинних позовних вимогах позивач, власне, вказував, що його матір – ОСОБА_9 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка (батька позивача).
Таким чином, вимога позивача про встановлення факту прийняття ним спадщини після смерті батька є безпідставною і задоволенню не підлягає. 
Отже, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення (визнання) факту прийняття ним ( ОСОБА_1 ) та ОСОБА_9 спадщини після смерті ОСОБА_7 підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог позивача з наведених вище мотивів.
Також встановлено, що згідно із заповітом від 28.12.1993 року (а.с.15, 128 т.1), посвідченим секретарем Скоморохівської сільської ради Сокальського району Гібляк Н.Я. і зареєстрованим в реєстрі за №19, ОСОБА_7 усе своє майно заповів дочці ОСОБА_8 , якій 13.02.2003 року державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстроване в реєстрі за №1-377 (а.с.93 т.1), на підставі якого ОСОБА_8 зареєструвала право власності на спірний будинок (а.с.16, 94 т.1).
Відповідачка ОСОБА_14 є дочкою ОСОБА_8 (а.с.46, 53 т.1).
Після смерті ОСОБА_8 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , усе належне їй майно успадкувала її дочка – відповідачка ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 06.05.2010 року державним нотаріусом Сокальської державної нотаріальної контори Гук Н.М. (а.с.117 т.1), на підставі якого зареєструвала право власності на спірний будинок (а.с.18 т.1).
У спірному будинку відповідачка ОСОБА_3 була зареєстрована з 11.06.2004 року (а.с.44 т.1). ЇЇ постійне проживання в спірному будинку з 11.06.2004 року підтверджене також довідкою Скоморохівської сільської ради №220 від 01.08.2013 року (а.с.16 т.2).
Згідно епікризу з медичної картки стаціонарного хворого №10868-11148 (а.с.76 т.1), ОСОБА_7 у період з 20.12.1993 року по 01.01.1994 року знаходився на стаціонарному лікуванні в КЗ Сокальської районної ради Львівської області «Сокальська центральна районна лікарня», де 21.12.1993 року йому проведено операцію. 
За висновком №1009 криміналістичної експертизи з дослідження почерку та підпису від 24.04.2015 року (а.с.167-169 т.2), підписи (рукописний текст прізвища) від імені ОСОБА_7 , які розташовані на двох оригінальних примірниках заповіту, датованого 28.12.1993 року, виконані однією особою, проте, не гр. ОСОБА_7 . 
Таким чином, з урахуванням встановлених і наведених вище обставин справи, висновки суду першої інстанції про визнання недійсним заповіту від імені ОСОБА_7 , посвідченого 28.12.1993 року секретарем Скоморохівської сільської ради Сокальського району Гібляк Н.Я. і зареєстрованого в реєстрі за №19, а також визнання недійсними вказаних вище свідоцтв про право на спадщину, які оформлялись на підставі цього заповіту, спочатку, на ОСОБА_8 , а після її смерті – на відповідачку ОСОБА_3 , а також про скасування державної реєстрації права власності на спірний будинок на підставі цих свідоцтв за ОСОБА_8 , а після її смерті – за відповідачкою ОСОБА_3 , є правильними і підстав для скасування рішення в цій частині немає. 
ОСОБА_9 , якій належла 1/2 частина в спірному будинку і яка у встановлений законом строк прийняла спадщину після смерті свого чоловіка на належну йому частку в будинку, померла ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.10, 138 т.1).
Згідно з довідкою, виданою виконавчим комітетом Скоморохівської сільської ради Сокальського району Львівської області №87 від 13.02.2012 року (а.с.147 т.1), ОСОБА_9 з 1960 року проживала і була зареєстрована в АДРЕСА_1 . Вона була останнім членом колгоспного двору. 
Після смерті ОСОБА_9 , у встановлений законом шестимісячний строк заяву про приняття спадщини до нотаріуса подав 30.03.2012 року позивач ОСОБА_1 (а.с.11, 136 т.1).
На підставі заяви позивача, Сокальською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу після смерті ОСОБА_9 (а.с.12 т.1). 
На день смерті спадкодавця ОСОБА_9 у спірному будинку по АДРЕСА_1 разом із спадкодавцем постійно проживала і була зареєстрована відповідачка ОСОБА_3 (а.с.106, 147 т.1, а.с.16 т.2), яка є онукою спадкодавця.
Окрім того, після смерті ОСОБА_9 , відповідачка ОСОБА_3 подала 09.04.2012 року, у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини, до Сокальської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с.152 т.1). 
Частиною першою статті 1220 ЦК України (2004 року) визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою (ч.2 ст.1220 ЦК).
Згідно з ч.1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.
Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування одержують спадкоємці за законом, коло яких визначено ст.ст.1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає в день відкриття спадщини.
Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). 
Статтею 1258 ЦК України визначено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття.
Згідно зі статтею 1261 ЦК України, до спадкоємців першої черги належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1266 ЦК України визначено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини (спадкування за правом представлення).
У відповідності до частини першої статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
У відповідності до частини третьої статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою – четвертою статті 1273 цього Кодексу (ч.4 ст.1268 ЦК).
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК). 
Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.
Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ч.2 ст.1269 ЦК).
Згідно зі ст.1270 ЦК України, така заява повинна бути подана протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщини.
Частиною першою статті 1272 ЦК України передбачено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
Отже, згідно з вимогами статтей 1268, 1269, 1270 ЦК України (2004 року), такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_9 , є: син спадкодавця – позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , який є пенсіонером за віком, що стверджується пенсійним посвідченням, виданим 24.07.2008 року (а.с.146 т.1), який у встановлений законом шестимісячний строк подав до нотаріуса заяву про приняття спадщини після смерті матері, відноситься до спадкоємців першої черги за законом і має право на обов`язкову частку у спадщині, а також онука спадкодавця – відповідачка ОСОБА_3 , яка на час відкриття спадщини постійно проживала і була зареєстрована разом із спадкодавцем у спірному будинку, та у встановлений законом шестимісячний строк подала до нотаріуса заяву про приняття спадщини після смерті баби.
Крім того, на момент смерті ОСОБА_9 , таким, що прийняв спадщину після смерті своєї прабаби за правом представлення, вважається неповнолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який є сином ОСОБА_15 (а.с.51 т.1), яка померла ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.58 т.1) і яка була дочкою ОСОБА_8 (а.с.47 т.1) – дочки спадкодавця. 
Встановлено, що від імені ОСОБА_9 виконавчий комітет Скоморохівської сільської ради Сокальського району Львівської області посвідчував заповіт, реєстраційний №5, від 16.03.2009 року на користь ОСОБА_8 та заповіт, реєстраційний №6, від 16.03.2009 року на користь ОСОБА_1 .
Так, зокрема, згідно із заповітом, реєстраційний №6, від 16.03.2009 року ОСОБА_9 заповіла синові ОСОБА_1 житловий будинок із надвірними будівлями, який знаходиться в АДРЕСА_5 , та земельні ділянки згідно державних актів на право власності на землю серії ЯД №472646, ЯД №472648, ЯД №472649, ЯД №472647 (а.с.148 т.1).
Згідно із оспорюваним заповітом від 31.01.2012 року (а.с.59, 153 т.1), посвідченим приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І., ОСОБА_9 заповіла усе своє майно онуці ОСОБА_3 .
У заповіті зазначено, що оскільки гр. ОСОБА_9 , у зв`язку з хворобою (поліартрит) не може власноручно підписати заповіт, на її прохання, за її дорученням і в її присутності, текст заповіту, згідно ст.207 ЦК України, підписано на дому за адресою: с. Скоморохи, Сокальського району, Львівської області, гр. ОСОБА_11 .
Заповіт посвідчено у присутності свідків: гр. ОСОБА_16 , гр. ОСОБА_17 , та зачитано вголос.
Нотаріус засвідчила, що заповіт записаний нею зі слів гр. ОСОБА_9 .
У зв`язку з тим, що гр. ОСОБА_9 має хворобу рук (поліартрит) та похилим віком не може особисто прочитати текст уголос, за її дорученням, в її та нотаріуса присутності текст заповіту до підписання гр. ОСОБА_11 уголос зачитаний запрошеними свідками гр. ОСОБА_16 та гр. ОСОБА_17 . 
У зв`язку з хворобою (поліартрит) гр. ОСОБА_9 за її дорученням, у її та нотаріуса присутності текст заповіту підписано гр. ОСОБА_11 на дому за адресою: с. Скоморохи, Сокальського району, Львівської області.
Особу заповідача та свідків встановлено, дієздатність їх перевірено.
Особу гр. ОСОБА_11 , яка підписала заповіт, у присутності нотаріуса, встановлено, справжність її підпису та дієздатність перевірено. 
Вказана нотаріальна дія зареєстрована в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій 31.01.2012 року під №№317, 318 (а.с.8-9 т.2).
Вчинення нотаріальної дії поза приміщенням нотаріальної контори підтверджується записами в Журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням державної нотаріальної контори (а.с.12-14 т.2).
Загальні вимоги до форми заповіту встановлені статтею 1247 ЦК України.
Так, частиною першою статті 1247 ЦК України передбачено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання.
Частиною другою статті 1247 ЦК України визначено, що заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Частиною четвертою статті 207 ЦК України передбачено, що якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. 
У частині третій статті 1247 ЦК України вказано, що заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 – 1252 цього Кодексу.
Частиною четвертою статті 1247 ЦК України визначено, що заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. 
Частиною першою статті 1248 ЦК України визначено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Згідно з частиною другою статті 1248 ЦК України, нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним.
Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Частиною першою статті 1253 ЦК України передбачено, що на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках.
Згідно з частиною другою статті 1253 ЦК України, у випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою.
Вимоги до особи свідка визначені частинами третьою та четвертою статті 1253 ЦК України.
Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому (ч.5 ст.1253 ЦК).
У тексті заповіту заносяться відомості про особу свідків (ч.6 ст.1253 ЦК). 
Частиною першою статті 1257 ЦК України визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.
Визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»).
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі (ч.2 ст.1257 ЦК).
Доказів про те, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_9 на момент посвідчення заповіту від 31.01.2012 року не було вільним і не відповідало волі спадкодавця, в матеріалах справи немає, а тому висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним цього заповіту є правильним.
Однак, колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції про нікчемність заповіту від 31.01.2012 року, оскільки при його посвідченні було дотримано вимог закону, які зазначені вище.
Зокрема, в тексті заповіту зазначено причину (хвороба рук – поліартрит), у зв`язку з якою спадкодавець ОСОБА_9 не могла власноручно підписати заповіт, тому за її дорученням і в її присутності заповіт підписаний ОСОБА_11 .
Заповіт посвідчувався в присутності свідків і зачитувався ними вголос, у зв`язку з хворобою рук та похилим віком спадкодавця, що відображено в тексті заповіту і підтверджено показаннями допитаних у судовому засіданні свідків.
Вказана реєстраційна дія відображена в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій (а.с.8-11 т.2).
Заповіт посвідчувався на дому за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з хворобою та похилим віком спадкодавця, про що відображено в тексті заповіту і записано в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та Журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням нотаріальної контори (а.с.8-14 т.2).
Безпідставними є доводи сторони позивача про те, що нотаріус склав текст заповіту в приміщенні нотаріальної контори без попереднього з`ясування волевиявлення спадкодавця, оскільки в день складання та посвідчення заповіту – 31.01.2012 року, в Журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза приміщенням нотаріальної контори зафіксовано два виїзди нотаріуса 31.01.2012 року з приміщення нотаріальної контори і два його повернення до нотаріальної контори із зазначенням часу (години і хвилини) такого виїзду та повернення.
У зв`язку з цим, безпідставними й такими, що не можуть свідчити про нікчемність заповіту, є посилання позивача на те, що в заповіті не зазначено часу (години та хвилини) його вчинення. 
Отже, підстав для висновку про нікчемність заповіту від 31.01.2012 року, посвідченого від імені ОСОБА_9 у користь відповідачки ОСОБА_3 , немає, а тому рішення суду першої інстанції в цій частині необхідно скасувати з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги ОСОБА_1 . 
Інші доводи апелянта, зокрема, щодо застосування наслідків спливу позовної давності в частині оспорювання заповіту ОСОБА_7 від 28.12.1993 року, є безпідставними, оскільки про наявність такого заповіту позивач довідався вже після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , так як спадщини після смерті батька позивач не оформляв і з заявою про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріуса не звертався.
Безпідставними є й доводи апелянта про відсутність у позивача права на спадкування частки в спірному будинку, оскільки внаслідок недійсності заповіту батька від 28.12.1993 року та прийняття спадщини після його смерті дружиною ОСОБА_9 – матір`ю позивача, на момент відкриття спадщини після смерті якої позивач, як спадкоємець першої черги за законом, який прийняв спадщину, мав право на обов`язкову частку у спадщині, порушене право позивача підлягає захисту в обраний ним спосіб, оскільки внаслідок задоволення його вимог, які названі вище, та чинності заповіту ОСОБА_9 від 31.01.2012 року, позивач має право на спадкування за законом обов`язкової частки у спадщині, яка повинна визначатись згідно з вимогами статті 1241 ЦК України, а відповідачка ОСОБА_3 має право на спадкування за заповітом від 31.01.2012 року іншої частини спадкового майна, яка не охоплюється обов`язковою часткою позивача.
Доводи апелянта про те, що суд допустив порушення норм процесуального права, не вирішивши заявлених нею вимог за зустрічним позовом, є також безпідставними, оскільки процесуальних рішень про прийняття зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до спільного розгляду з первісним позовом судом першої інстанції не приймалось.
Таким чином, апеляційна скарга  ОСОБА_3  підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню лише в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1  про визнання факту прийняття ним та  ОСОБА_9  спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, та визнання нікчемним заповіту від імені ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідченого 31.01.2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І. та зареєстрованого у реєстрі за №317, з ухваленням апеляційним судом в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог позивача.
В іншій частині, підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає. 
Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.п.2-4, 381, 382, 384 ЦПК України, суд 
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу  ОСОБА_3 задовольнити частково.
Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 26 травня 2020 року в частині задоволення позовних вимог  ОСОБА_1 про визнання факту прийняття  ОСОБА_1 та  ОСОБА_9  спадщини після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом фактичного вступу у володіння та управління спадковим майном, про визнання нікчемним заповіту від імені ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , посвідченого 31.01.2012 року приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Сироїд Г.І. та зареєстрованого у реєстрі за №317, – скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні цих позовних вимог  ОСОБА_1 відмовити. 
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови. Повний текст постанови складений 29 квітня 2022 року.

Головуючий                                                         С.М. Бойко 

Судді:                                                                 С.М. Копняк 

                                                                 Н.О. Шеремета