ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

11 травня 2022 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/3698/21
Головуючий у першій інстанції – Ільченко О. І.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/548/22

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого-судді Висоцької Н.В.
суддів:  Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.
сторони: позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 січня 2022 року (місце ухвалення – м. Прилуки) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, 
                                        В С Т А Н О В И В :
У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В обґрунтування посилався на те, що він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою з 03.06.2014, проте збереження сім`ї неможливе через несумісність характерів та різні погляди на життя. Вказує, що спільне подружнє життя між ними припинено з червня 2021 року.
У позові ОСОБА_1 просив розірвати шлюб між ним та ОСОБА_2 , який був зареєстрований Богданівською сільською радою Прилуцького району Чернігівської області 03.06.2014, актовий запис № 03.
Рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 11.01.2022 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 03.06.2014 виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Прилуцького району, про що зроблено відповідний актовий запис № 03, розірвано. Після розірвання шлюбу прізвище позивача відновлено на дошлюбне – « ОСОБА_4 ».
Рішення суду обґрунтовано тим, що сторони неповнолітніх дітей не мають, зі слів позивача спільно не проживають з червня 2021, тому, посилаючись на положення ст. 113 СК України, дійшов висновку, що  подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_2 – адвокат Шестак О.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення Прилуцького міськрайонного суду від 11.02.2022 шляхом виключення з мотивувальної частини рішення слова «зі слів позивача спільно не проживають з червня 2021».
За доводами скарги оскаржуване рішення суду  не відповідає структурі змісту рішення, яка встановлена ст. 256 ЦПК України, що призводить до неправильного сприйняття сторонами  такого рішення та фактів, встановлених у ньому.
В обґрунтування незаконності судового рішення заявник посилається, що в своєму рішенні суд першої інстанції зазначив факт не проживання з відповідачкою з червня 2021 року, проте встановлення такого факту як час припинення спільного проживання сторін жодними доказами не підтверджено та є лише припущеннями позивача.
Як вказує заявник, відповідачкою ОСОБА_2 10.01.2022 до суду була подана заява, в якій вона висловила згоду на розірвання шлюбу з позивачем та вказала, що їх спільне проживання припинилось з листопада 2021 року. Проте, в описовій частині рішення суду, всупереч положенням п. 1 ч. 3 ст. 256 ЦПК України, не відображена позиція відповідачки до часу припинення шлюбних відносин.
Наголошує, що безпідставний висновок суду про припинення шлюбних відносин між сторонами  призвів до того, що позивач ОСОБА_1 у справі № 742/5017/21 про поділ спільного майна подружжя, яка знаходиться на розгляді у Прилуцькому міськрайонному суді, посилається на оскаржувану частину рішення суду від 11.01.2022 як на преюдицію.
Також в обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільних справах» № 14 від 18.12.2009.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 – адвокат Зарічна Л.А.  просить залишити апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Шестак О.В. без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Посилається, що висловлення відповідачкою своєї позиції у заяві без надання жодних належних доказів всупереч положенням  ст. 2, 12, 81 ЦПК України не може свідчити про спростування відповідачем обставин, які викладені у позовній заяві позивачем. Тому вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими в судовому засіданні, а тому підстави для його зміни відсутні.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 03.06.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виконавчим комітетом Богданівської сільської ради Прилуцького району було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії НОМЕР_1 , виданим повторно 25.09.2021 (а.с. 6). Сторони від шлюбу спільних дітей не мають.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сторони неповнолітніх дітей не мають, зі слів позивача спільно не проживають з червня 2021, тому, посилаючись на положення ст. 113 СК України, дійшов висновку, що  подальше збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача.
З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з”ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.
Рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про розірвання шлюбу сторонами не оскаржується та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.
Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині щодо зазначення судом у рішенні часу, з якого сторони фактично припинили спільне проживання.
З матеріалів справи вбачається, що у рішенні судом першої інстанції зазначено, що спільне подружнє життя між сторонами припинено з червня 2021 року зі слів позивача, разом з тим в своїй заяві від 10.01.2022 (а.с. 16)  ОСОБА_2 зазначила, що спільне проживання з позивачем припинено було у листопаді 2021 року і проти розірвання шлюбу вона не заперечує.
Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно п. 1 ч. 3 ст. 265 ЦПК України в описовій частині рішення зазначаються, зокрема стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Пунктами 1-3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України передбачено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються, зокрема: фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексом.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У мотивувальній частині судового рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи  інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Принцип змагальності сторін не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
За матеріалами справи, після отримання відповідачкою позовної заяви ОСОБА_1 про розірвання шлюбу, відзив на вказану позовну заяву нею не подавався, а наявна в матеріалах справи заява від 10.01.2022 не може бути розцінена апеляційним судом як відзив на позовну заяву.
Окрім того, суд першої інстанції зазначив, що спільне подружнє життя між сторонами припинено з червня 2021 року зі слів позивача, відповідачкою не надано ні суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і документальних доказів на підтвердження доводів про припинення проживання з позивачем саме з листопада 2021 року, як не надано посилання на наявність таких доказів.
Отже, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 фактично зводяться до незгоди заявника із мотивами судового рішення, які наведені в його обґрунтування, а також переоцінки доказів, проте відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена.
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, а зводяться лише до переоцінки доказів.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Рябих проти Росії", "Нєлюбін проти Росії"), повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування  судового рішення.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, рішення суду - без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, 
                                     П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 11 січня 2022 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повне судове рішення складено 11.05.2022.

             Головуючий                                                         Судді: