Дата документу 23.05.2022 Справа № 335/8366/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ЄУН 335/8366/20 Головуючий у 1 інстанції Рибалко Н.І.
Провадження №22ц/807/1138/22                                 Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
23 травня 2022 року         м. Запоріжжя
       
Колегія суддів судової палати з цивільних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

Головуючого:         Полякова О.З.,
суддів: Кухаря С.В.
        Крилової О.В.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року у праві за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення частини орендної плати,-

\
В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2020 року  ОСОБА_1 ,  ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до  ОСОБА_3 про стягнення частини орендної плати.
В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточненої позовної заяви, позивачі зазначали, що 11 лютого 2014 року рішенням апеляційного суду Запорізької області за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 на частину спадкового майна. Так, зокрема, відповідно до рішення суду за позивачами визнано право власності по 1/8 нежитлового приміщення № 41 за адресою: АДРЕСА_1 , та по 1/8 нежитлового приміщення № 44 за адресою: АДРЕСА_1 , які в свою чергу, об`єднані в єдине нежитлове приміщення АДРЕСА_2 загальною площею 94,2 кв.м.
Право власності за кожним з позивачів зареєстровано у встановленому законом порядку.
До 18 вересня 2019 року вказане нежитлове приміщення належало ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності. Договором дарування від 18 вересня 2019 року 1/8 частина вказаного нежитлового приміщення ОСОБА_2 була подарована ОСОБА_5 .
Отже, на день подання позову, нежитлове приміщення належить ОСОБА_1 у розмірі 1/4 частини, що дорівнює 23,56 м2, та ОСОБА_3 .
Випадково, із соціальних мереж, позивачам стало відомо, що вищевказане нежитлове приміщення ОСОБА_6 було передано в оренду для здійснення господарської діяльності невстановленим особам, які надають парикмахерські послуги та послуги косметології. Так, у спільному приміщенні розміщено салон краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
При цьому, про вказані обставини інших співвласників нежитлового приміщення попереджено не було, згоду на укладення договору оренди нежитлового приміщення позивачами не надавалось, частина орендної плати їм не виплачувалась.
28 травня 2019 року за адресою нежитлового приміщення ОСОБА_7 разом із судовим експертом Майстренко І.О. з`явились для проведення комплексної судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертиз. Однак їх до приміщення не впустили невстановлені особи, вимоги позивача, як співвласника цього приміщення, залишені без реагування. Разом з цим, вказані особи пояснили, що з жовтня 2017 року є орендарями нежитлового приміщення на підставі договору оренди, укладеного з відповідачем, здійснюють у вказаному нежитловому приміщенні господарську діяльність, а саме надають послуги салону краси, при цьому, жодного договору оренди для ознайомлення надано не було. Письмові запити позивачів щодо надання для ознайомлення договорів оренди, відповідачем також ігноруються.
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 зазначали, що недобросовісна поведінка ОСОБА_3 по відношенню до спільного майна і інших співвласників спадкового майна, прослідковується не перший раз. Так, постановою Запорізького апеляційного суду від 30 січня 2019 року, позов ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя ТОВ «Технологічна група «МАРЕСТО» про стягнення частини орендної плати задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивачів по 10650 грн. кожній.
Оскільки ОСОБА_3 та орендарі не надають договори оренди нежитлового приміщення, співвласником якого є позивачі, для розрахунку розміру орендної плати за 1 кв.м., останні вимушені керуватись Рішенням Міської Ради № 16 від 29 травня 2013 року про ствердження Методики визначення мінімальної суми орендного платежу за нерухоме майно фізичних осіб на території міста Запоріжжя. Мінімальний розмір орендної плати за спірне нежитлове приміщення, відповідно до формули, наведеній у п. 3 вказаної Методики, становить 8516,43 грн. на місяць.
Враховуючи, що з пояснень орендарів, з акаунтів у соціальних мережах і публікацій у журналах, які тиражуються у м. Запоріжжя, господарська діяльність у спірному приміщенні здійснюється з жовтня 2017 року, позивачі вважають вірним на момент подання позову здійснити розрахунок частини суми орендної опираючись на вищевказану методику, яка підлягає виплаті ОСОБА_2 у період з 01 жовтня 2017 року і до моменту дарування частини приміщення, а саме до 18 вересня 2019 року, ОСОБА_1 з 01 жовтня 2017 року до 18 вересня 2019 року - 1/8 частини орендної плати, а з 19 вересня 2019 року по день подання позову 1/4 частини орендної плати. 
Таким чином, за період з 01 жовтня 2017 року до 18 вересня 2019 року розмір оренди за 1/8 частину нежитлового приміщення (11,78 кв.м) дорівнює 25027,64 грн. (90,408 грн. х 11,78) х 23,5 місяців), який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 . За період з 01 жовтня 2017 року до 18 вересня 2019 року розмір оренди за 1/8 частину нежитлового приміщення (11,78 кв.м) дорівнює 25027,64 грн. (90,408 грн. х 11,78) х 23,5 місяців), який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 . За період з 18 вересня 2019 року по 30 вересня 2019 року (день подання позову) розмір оренди за 1/4 частину нежитлового приміщення (23,56 кв.м) дорівнює 26625,16 грн. (90,408 грн. х 23,56) х 12,5 місяців), за період з 01 жовтня 2020 року по 13 серпня 2021 (подання уточненого позову) розмір оренди за 1/4 частину нежитлового приміщення (23,56 кв.м) дорівнює 22365,13 грн. (90,408 грн. х 23,56) х 10,5 місяців), який підлягає стягненню з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 . 
Посилаючись на наведені обставини, позивачі просили суд стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 74017,93 грн. Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 25027,64 грн. Судові витрати покласти на ОСОБА_3 .
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року позов залишено без задоволення.
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення частини орендної плати, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які дані та інформація про договір оренди, дані про дату його укладання та строк дії, сторін та їх юридичний статус, предмет оренди, розмір орендної плати та порядок здійснення платежів, прав та обов`язків сторін, обов`язки сторін, а також не має копії договору оренди, доказів укладення такого договору оренди. При цьому, посилання позивачів на відповідь ГУ ДПС у Запорізькій області від 06 липня 2021 року, як на доказ існування договору оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , суд до уваги не прийняв, оскільки відповідно до даної відповіді ГУ ДПС у Запорізькій області зазначено лише те, що ОСОБА_6 надавала в оренду зазначене нежитлове приміщення. Натомість, на підставі якого саме договору між сторонами існували договірні відносини, номер, дата, строк дії даного договору оренди, в який саме період ОСОБА_6 надавала третім особам в оренду зазначене нежитлове приміщення, між ким саме укладено договір оренди, та інші істотні вимоги договору, а також який дохід отримала від оренди приміщення, у відповіді не зазначено. Судом першої інстанції також встановлено, що за період з 01 жовтня 2017 року по 01 січня 2020 року доходи від орендної плати нерухомості ОСОБА_6 не отримувались, податкові зобов`язання щодо орендної плати об`єкта нерухомості не нараховувались та не сплачувались.
Не погоджуючись із вищезазначеним рішенням, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, подала апеляційну скаргу в якій просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що нею подано до суду електроні докази, які завіренні належним чином. Проте, 16 листопада 2021 року, в судовому засіданні судом було зазначено, що надані роздруківки з інтернет сторінок завірені належним чином, не розглядаються як доказ. При цьому, скаржниця зазначає, що судом першої інстанції було порушено норми статті 89 ЦПК України, оскільки судом до виходу в кімнату для ухвалення рішення зазначено про неприйняття доказів, що підтверджуються записом судового процесу та свідчить про упереджене ставлення до сторони позивача та не всебічне з`ясування обставин. Крім того, 08 грудня 2021 року ОСОБА_7 було подано клопотання про огляд доказів за місцем їх знаходження, але розглянуто клопотання на місті, без виходу до нарадчої кімнати та відхилено з посиланням на недоведеність та не можливість надати докази суду, проте вказані докази містяться у мережі інтернет на соціальних сторінках. Також скаржниця посилається на невірну оцінку доказів судом першої інстанції, а саме, суд зазначив що з відомості від 08 вересня 2021 року з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків суми виплачених доходів та утриманих податків ОСОБА_6 вбачається, що за період з 01 жовтня 2017 року до 01 січня 2020 року останньою доходи від орендної плати нерухомості не отримувались, податкові зобов`язання щодо орендної плати об`єкта нерухомості не нараховувались та не сплачувались. Натомість, вказані довідка взагалі не містить позиції з яких саме джерел справляються податки відповідачем, при цьому містить інформацію, що відповідачем отримується прибуток від здійснення підприємницької діяльності. В свою чергу, з Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб ? підприємців та громадських формувань, вбачається, що відповідач є фізична особа - підприємець та її основним видом господарської діяльності є: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний).
Крім вищенаведеного, ОСОБА_7 зазначає, що відмовляючи у задоволенні позову з підстав відсутності договорів оренди, суд залишив поза увагою, що підставою звернення до суду став факт того що відповідач отримує прибуток з використання спільного приміщення. Вказане підтверджуються електронними доказами, відповіддю з ТУ ДПС у Запорізькій області. Факт того, що спірне нежитлове приміщення використовуються під салон краси, тобто для здійснення господарської діяльності та отримання доходу, ОСОБА_6 не заперечується. Отже, позивачі, як співвласники майна, яке використовується одноосібно відповідачем для отримання доходу мають право на отримання частини доходу його використання. А у зв`язку з відсутністю у позивачів договору оренди, розрахунок орендної плати було здійснено на підставі Рішення Запорізької Міської Ради № 16 від 29 травня 2013 року про затвердження Методики визначення мінімальної суми орендного платежу за нерухоме майно фізичних осіб на території міста Запоріжжя. За таких обставин, на думку скаржниці, суд першої інстанції невірно застосував положення ст. 3 України, що є порушення норм матеріального права.
Також, до апеляційної скарги ОСОБА_7 долучено клопотання про огляд електронних доказів за їх місцем знаходження. В клопотанні, посилаючись на ст.ст. 76, 85, 100, 116, 117 ЦПК України скаржниця просить оглянути веб-сайти за зазначеними посиланнями на сторінки в мережі «Фейсбук» та «Інстаграм», оскільки ці докази підтверджують термін з якого працює салон краси «MAGIC LAB Лабораторія краси». 
Дослідивши вищенаведене клопотання, колегія суддів дійшла висновку, що воно не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ст. 76 ЦПК України).
Частиною 1 статті 85 ЦПК України встановлено, що письмові, речові та електронні докази, які не можна доставити до суду, оглядаються за їх місцезнаходженням.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст. 81 ЦПК України).
Статтею 116 ЦПК передбачено, що суд за заявою учасника справи або особи, яка може набути статусу позивача, має забезпечити докази, якщо є підстави припускати, що засіб доказування може бути втрачений або збирання або подання відповідних доказів стане згодом неможливим чи утрудненим. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням, заборона вчиняти певні дії щодо доказів та зобов`язання вчинити певні дії щодо доказів. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів, визначені судом. Забезпечення доказів до подання позовної заяви здійснюється судом першої інстанції за місцезнаходженням засобу доказування або за місцем, де повинна бути вчинена відповідна процесуальна дія. Забезпечення доказів після подання позовної заяви здійснюється судом, який розглядає справу. Особа, яка подала заяву про забезпечення доказів, зобов`язана відшкодувати судові витрати, а також збитки, спричинені у зв`язку із забезпеченням доказів, у разі неподання позовної заяви у строк, зазначений в частині п`ятій цієї статті, а також у разі відмови у позові.
Заява про забезпечення доказів має відповідати вимогам ст. 117 ЦПК України.
Статтею 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Подане клопотання про огляд доказів за їх місцем знаходження не відповідає вимогам ст. ст. 117, 367 ЦПК України і не містить підстав, які б вказували на необхідність огляду сторінок у соціальних мережах судом апеляційної інстанції, оскільки період роботи салону краси «MAGIC LAB Лабораторія краси» не є предметом розгляду цієї справи.
Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.
Зважаючи на те, що ціна позову у справі становить менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа є малозначною, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Ухвалою суду апеляційної інстанції в порядку передбаченому ст. 360 ЦПК України, особам, які беруть участь у справі, надавався строк для надання можливих відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 .
Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи не надходило, що в силу ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. 
Заслухавши доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Вищезазначеним вимогам оскаржуване рішення відповідає.
Так, встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, що рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 11 лютого 2014 року (справа № 2-39/11, провадження № 22-ц/778/66/14) зокрема, за ОСОБА_2 , ОСОБА_5 визнано право власності у порядку спадкування за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 спадкодавця ОСОБА_4 по 1/8 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 20-27).
Постановою Запорізького апеляційного суду від 23 січня 2019 року (справа № 335/15473) з урахуванням ухвали Запорізького апеляційного суду від 05 лютого 2019 року про виправлення описки, задоволено позов ОСОБА_5 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа – ТОВ «Технологічна група «МАРЕСТО» про стягнення частини орендної плати за нежитлове приміщення АДРЕСА_3 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_2 по 10650 грн. на кожну окремо. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 1697,21 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави судові витрати у розмірі 1697,21 грн. (т. 1 а.с. 58-62, 63).
Вищезазначеною постановою також встановлено, що ОСОБА_6 та ТОВ «МАРЕСТО» угодою від 01 грудня 2016 року дійшли згоди щодо припинення договору оренди за взаємною згодою сторін з 05 вересня 2017 року.
Відповідно до договору дарування частки нежитлового приміщення, посвідченого 18 вересня 2019 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Саламатовою М.В., зареєстрованого в реєстрі №1919, ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_1 1/8 части нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення № 44 (т. 1 а.с. 40-42).
Отже, за матеріалами справи встановлено, що у період з 11 лютого 2014 року по 18 вересня 2019 року ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на праві власності належало по 1/8 частини нежитлового приміщення АДРЕСА_3 , у період з 19 вересня 2019 року по день подання позову ОСОБА_5 належить ј частина цього приміщення. 
Листом ДПС у Запорізькій області від 12.03.2018 року ОСОБА_1 було повідомлено, що ОСОБА_6 надавала на підставі договору оренди нежиле приміщення № 44 в будинку АДРЕСА_4 приватному підприємцю, яка здійснювала свою діяльність у сфері надання послуг перукарнями та салонам краси, а не самостійно здійснювала діяльність в зазначеному приміщенні. Надати завірені копії матеріалів перевірки салону краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 », не є можливим оскільки по ним закінчився термін зберігання (т. 1 а.с. 168).
Встановлено також, що в провадженні Оржонікдзевського районного суду м. Запоріжжя перебуває цивільна справа (№ 335/11892/19) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 , про виділ частки у спільній частковій власності (т. 1 а.с. 133-138). Ухвалою від 13 листопада 2019 року по справі відкрито провадження. На час ухвалення рішення судом першої інстанції справа не розглянута.
28 травня 2019 року ОСОБА_1 зверталась до начальника Вознесенівського ВП Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області з заявою, що невідомі особи незаконно перебувають на території приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення № 44 співвласницею якого вона являється. ОСОБА_1 пояснила, що особи, які на разі перебувають в приміщенні стверджують, що орендують дану площу у ОСОБА_6 , яка теж являється співвласницею вищезазначеного приміщення, але при цьому не надають будь-яких підтверджуючих документів (т. 1 а.с. 44).
Відповідно до відповіді, наданої 05 червня 2019 року за підписом начальника Вознесенівського ВП Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області, в діях ОСОБА_6 не вбачається склад кримінального правопорушення. Між сторонами склались цивільно-правові відносини для вирішення яких ОСОБА_1 запропоновано звернутися до суду в індивідуальному порядку, згідно зі ст. 16 ЦК України (т. 1 а.с. 45, 46).
У липні та вересні 2020 року, ОСОБА_5 зверталась до ОСОБА_3 та Керівника салону «MAGIC LAB Лабораторія краси» із вимогами щодо надання їй договорів/договору оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_3 зі всіма додатковими угодами та/або додатками до нього (т. 1 а.с. 47-57). 
Відповідно до листа ГУ ДПС у Запорізькій області від 06 листопада 2021 року зазначено, що за зверненням громадянки ОСОБА_1 від 19 лютого 2018 року, фахівцями ГУ ДФС у Запорізькій області було здійснено фактичну перевірку салону краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 » за адресою: АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення № 44, з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення договору, оформлення трудових відносин з працівниками. Проведеною перевіркою з вищезазначених питань порушень не встановлено (т. 1 а.с. 188-189). 
Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06 листопада 2020 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів. Витребувано у ОСОБА_3 договір/договори оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_2 зі всіма додатковими угодами та/або додатками до нього, що підписані та діють починаючи з жовтня 2017 року (т. 1 а.с. 110).
На виконання вищезазначеної ухвали ОСОБА_6 повідомила, що не укладала договір/договори оренди нежитлового приміщення АДРЕСА_2 зі всіма додатковими угодами та/або додатками до нього, що підписані та діють починаючи з жовтня 2017 року (а.с. 122). Відповідач зазначила, що почасово надає в оренду парикмахерське та косметологічне обладнання, яке належить їй на праві власності одноособово. Наведені ОСОБА_6 обставини підтверджуються копіями договорів оренди парикмахерського та косметологічного обладнання (т. 1 а.с. 139-147).
Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 березня 2021 року задоволено клопотання ОСОБА_1 про витребування доказів. Витребувано у ГУ ДФС у Запорізькій області належним чином завірені копії матеріалів фактичної перевірки від 12 березня 2018 року за адресою розташування салону краси «Лабораторія краси» АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення № 44.
На виконання вищезазначеної ухвали від ГУ ДПС у Запорізькій області надійшла відповідь у якій зазначено, що відповідно до звернення громадянки ОСОБА_1 від 19 лютого 2018 року, фахівцями ГУ ДФС у Запорізькій області було здійснено фактичну перевірку салону краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованого за адресою АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення №44, з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами). Проведеною перевіркою з вищезазначених питань порушень не встановлено. За результатами перевірки було складено довідку. Крім того, листом ДФС у Запорізькій області №1488/14/08-01-13-05-10 від 21 березня 2018 року громадянці ОСОБА_1 було повідомлено що ОСОБА_6 на підставі договору надавала в оренду нежитлове приміщення № 44 за адресою: АДРЕСА_4 приватному підприємцю, яка здійснювала свою діяльність у сфері надання послуг перукарень та салонів краси, а не самостійно здійснювала діяльність в зазначеному приміщенні. Стосовно надання завірених копії матеріалів перевірки салону краси « ІНФОРМАЦІЯ_1 » розташованого за адресою АДРЕСА_4 , нежитлове приміщення № 44, не є можливим, оскільки по ним закінчився термін зберігання (т. 2 а.с. 11-12).
За змістом частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Частиною першою статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Згідно зі статтею 359 ЦК України плоди, продукція та доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статі 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права (частина перша статті 761 ЦК України).
Приписами ч. 1 ст. 793 ЦК України встановлено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі.
Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, обґрунтованого виходив із того, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, оскільки позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано належних доказів, що відповідачем у період з 01 жовтня 2017 року по січень 2020 року було отримано будь-який дохід від передачі в оренду третім особам зазначеного нежитлового приміщення, співвласниками якого є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в обґрунтування заявлених вимог не надали доказів, які б безспірно свідчили про укладення договору оренди, предметом якого є нежитлове приміщення № 44 в будинку АДРЕСА_5 , а здійснення третіми особами підприємницької діяльності у цьому приміщенні, не свідчить про те, що ними на протязі певного періоду часу сплачувалась орендна плата на користь відвідача саме за користування нежитловим приміщення, оскільки за матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_6 отримує дохід від оренди перукарського та косметологічного обладнання. Звернення до правоохоронних органів позивачів щодо конфліктних ситуацій з приводу користування спірним нежитловим приміщенням не є належним доказом здачі спірного приміщення в оренду та отримання доходу.
Отже, при вирішенні спору судом першої інстанції надано належну оцінку наявним у матеріалах справи доказам.
Пред`явлення вимоги про стягнення частини доходу від здачі нежитлового приміщення в оренду покладає на особу обов`язок довести, що ці доходи є і дійсно були отримані відповідачем. У цьому випадку намір і очікування позивача отримати частину доходу від здачі приміщення в оренду пов`язувались з укладенням договору оренди між відповідачем та іншими особами. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що договори оренди були укладені, і, відповідно, були правові підстави для отримання орендної плати відповідачем.
Таким чином, вимога про стягнення частини доходу з відповідача за здачу нежитлового приміщення в оренду позивачем відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України не доведена, не підтверджена доказами про отримання відповідачем доходу від здачі приміщення, яка належить співвласникам, в оренду без згоди другого співвласника, відтак відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про стягнення.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог не звернув увагу на Витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб ? підприємців та громадських формувань, з якого вбачається, що ОСОБА_6 є фізична особа - підприємець та її основним видом господарської діяльності є: 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна (основний), суд апеляційної інстанції не вважає достатнім доказом на підтвердження отримання відповідачем коштів за здачу саме спірного нежитлового приміщення в найм.
Доводи апеляційної скарги, про те, що суд безпідставно відхилив клопотання позивачів про огляд електронних доказів, є необгрунтованими, оскільки скаржницею не наведено аргументи, які порушення норм процесуального права допустив суд, що можуть бути підставою для скасування судового рішення у справі. Відмова суду першої інстанції у задоволенні клопотання не свідчить про упереджене ставлення до позивачів.
Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку. Доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів.
Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України).
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргубез задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ст. 375 ЦПК України).
Керуючись ст. ст. 7 ч. 13, 367, 369 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 381, 382, 384, п. 1 ч. 1 ст. 389 ЦПК України, колегія суддів,- 

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08 грудня 2021 року у цій справі - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 23 травня 2022 року.

Головуючий:

Судді: