Ухвала
 
28 квітня 2022 року
м. Київ
 
справа № 570/313/21
 
провадження № 61-3487ск22
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Осіяна О. М., 
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської облдержадміністрації, про стягнення 3% річних та індексу інфляції за весь час прострочення грошових зобов`язань, стягнення моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської облдержадміністрації, про стягнення 3% річних та індексу інфляції за весь час прострочення грошових зобов`язань, стягнення моральної шкоди.
 
Позовна заява мотивована тим, що на підставі судових рішень у адміністративних справах № 2-а-889/11, № 18130/11/9104, № 1716/4226/2012 в Управління соціального захисту населення Рівненської РДА виникли грошові зобов`язання перед ОСОБА_1 . З огляду на те, що відповідач виконав виплату коштів зі значною затримкою, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України. У зв`язку з цим, ОСОБА_1 просив суд стягнути з Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання з Єдиного казначейського рахунка на свою користь інфляційні втрати в розмірі 31 382,01 грн, 3% річних у розмірі 5 996,07 грн та моральну шкоду у розмірі 3 000,00 грн.
 
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
 
Постановою Рівненського апеляційного суду від 17 березня 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
 
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року скасовано.
 
Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації про стягнення 3% річних та індексу інфляції за весь час прострочення грошових зобов`язань, стягнення моральної шкоди закрито.
 
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що спір за вимогами ОСОБА_1 про стягнення інфляційних втрат, 3 % річних на підставі статті 625 ЦК України, а також стягнення моральної шкоди, виник внаслідок несвоєчасного виконання судових рішень у адміністративних справах, а тому вимоги позивача підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
 
У квітні 2022 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 березня 2022 року.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове судове рішення.
 
Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено всупереч висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 569/6045/17, провадження № 61-11025св18, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, не врахувавши правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14?68цс18.
 
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
 
З огляду на те, що оскаржуване заявником рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 рокубуло скасовано постановою Рівненського апеляційного суду від 17 березня 2022 року, вказане виключає можливість його касаційного оскарження.
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Оскільки касаційну скаргу подано на вже скасоване судове рішення, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року.
 
Разом з тим, в частині касаційного оскарження постанови Рівненського апеляційного суду від 17 березня 2022 року колегія суддів зазначає наступне.
 
З касаційної скарги убачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
 
Судом встановлено, що постановами Рівненського районного суду від 12 вересня 2011 року, Львівського апеляційного адміністративного суду від 28 серпня 2012 року, Рівненського районного суду від 19 листопада 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, зобов`язано відповідача вчинити дії по нарахуванню та виплаті коштів відповідно до положень Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
 
Листом за від 10 вересня 2021 року № 2358/01-21/19 Управління соціального захисту населення Рівненської РДА відмовлено ОСОБА_1 в отриманні компенсації за порушення виконання грошового зобов`язання у вигляді інфляційних втрат та 3% річних.
 
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
 
Загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
Визначальною ознакою для правильного визначення юрисдикції спору є характер правовідносин, з яких виник спір: зміст прав та обов`язків його учасників, правовий статус сторін правовідносин та їх матеріально-правове регулювання тощо.
 
Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих правовідносин з їх специфічними суб`єктами та їх підпорядкованістю.
 
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають, зокрема, у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій; на публічно-правові спори, у тому числі на спори фізичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень, дій чи бездіяльності (частина перша, пункт 1 частини другої статті 19 КАС України).
 
Захист порушених прав та інтересів здійснюється судом за вимогою особи, що вважає своє право порушеним (стаття 124 Конституції України, норми процесуального законодавства).
 
Захист та/або відновлення будь-якого права судом здійснюється шляхом ухвалення судового рішення як акта правосуддя. Однак судове рішення, незважаючи на те, що має ознаки нормативності, не породжує жодних правовідносин чи прав та/або обов`язків, а лише шляхом застосування відповідного способу захисту права, визначеного законом або договором, трансформує права та/або зобов`язання учасників правовідносин в іншу, прийнятну для позивача форму.
 
Зокрема, наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми (соціальні виплати), не нараховані та/або не виплачені як доходи, не змінює правової природи правовідносин учасників цього спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або зобов`язань, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем .
 
Отже, можна дійти висновку, що спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, а тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.
 
За правилами частини п`ятої статті 21 КАС України вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
 
Аналіз положень частини п`ятої статті 21 КАС України та частини першої статті 19 КАС України у їх поєднанні дозволяє виснувати, що юрисдикція спору про стягнення моральної шкоди із суб`єкта владних повноважень визначається як за правовою природою правовідносин, зокрема публічно-правових, так і у зв`язку з тим, чи пред`явлено позов про стягнення моральної шкоди в одному проваджені з вимогою про вирішення публічно?правового спору.
 
Аналогічні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 лютого 2021 року у справі № 520/17342/18, провадження № 14?158цс20.
 
Встановивши, що основний спір, на підставі якого виникли визначені статтею 625 ЦК України зобов`язання щодо сплати інфляційних втрат, 3% річних, які мають акцесорний характер, відноситься до адміністративної юрисдикції, врахувавши, що вимога про стягнення моральної шкоди із суб`єкта владних повноважень пред`явлена в одному провадженні з вказаними вище вимогами, апеляційний суд правильно визначив, що спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а провадження у справі підлягає закриттю.
 
Відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, провадження № 14-435цс18, незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду
 
З огляду на те, що у відповідності до вказаного вище висновку апеляційним судом застосовано останню позицію Великої Палати Верховного Суду щодо застосування норми права щодо подібних правовідносин, доводи касаційної скарги щодо неврахування судом висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14?68цс18, є безпідставними. 
 
Разом з тим, у відповідності до положень частини першої статті 256 ЦПК України заявник не позбавлений можливості звернутися до суду, який прийняв постанову про закриття провадження у справі, із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
 
Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).
 
Оскільки в оскаржуваній постанові врахований вказаний вище висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про необґрунтованість касаційної скарги  ОСОБА_1 на постанову Рівненського апеляційного суду від 17 березня 2022 року.
 
Керуючись пунктами 1, 5 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 28 жовтня 2021 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 17 березня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Рівненської районної державної адміністрації, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Центр по нарахуванню та здійсненню соціальних виплат Департаменту соціального захисту населення Рівненської облдержадміністрації, про стягнення 3% річних та індексу інфляції за весь час прострочення грошових зобов`язань, та стягнення моральної шкоди.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді                                                                                                              Н. Ю. Сакара      
                                                                                                                  О. В. Білоконь 
                                                                                                                  О. М. Осіян