ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/18357/18                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Федорчук А.Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  20 червня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Лічевецького І.О., суддів - Аліменка В.О., Мельничука В.П., при секретарі - Рейтаровській О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року у справі за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління Держпраці у Київській області про визнання протиправною та скасування постанови,

ВСТАНОВИВ

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу №КВ1067/1359/АВ/ТД/ФС від 09 жовтня 2018 року, складену Головним управлінням Держпраці у Київській області на підставі акту інспекційного відвідування №КВ1067/1359/АВ від 06 жовтня 2018 року.
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначав, що відповідачем не взято до уваги той факт, що з особою, яка на дату проведення інспекційного відвідування перебувала на торговій точці, укладено цивільно-правову угоду та сплачено всі передбачені договором кошти та податки. При цьому, укладення цивільно-правових договорів з фізичними особами не є порушенням трудового законодавства. Додатково вказував про порушення порядку проведення та оформлення результатів інспекційного відвідування.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року позов задоволено.
В апеляційній скарзі Головне управління Держпраці у Київській області, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а також неправильне застосування судом норм матеріального права, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.
Зокрема, апелянт зазначає, що позивачем не надано акти прийому-передачі робіт по наданій останнім цивільно-правовій угоді, платіжні доручення та податкові звіти. Наголошує, що договір, укладений з фізичною особою, має ознаки трудового характеру. Крім того заперечує допущення процедурних порушень.
Перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, Шостий апеляційний адміністративний суд дійшов наступного.
Судом встановлено, що у період з 05.09.2018 по 06.09.2018 інспектором праці Головного управління Держпраці у Київській області відповідно до статті 259 Кодексу законів про працю України, частини 3 статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пунктів 19, 31 Порядку здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 квітня 2017 року №295 у присутності фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 проведено інспекційне відвідування фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , адреса здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_1 , ДТЦ «ІНФОРМАЦІЯ_1».
Результати відвідування оформлено актом  інспекційного відвідування юридичної особи, яка використовує найману працю №КВ1067/1359/АВ від 06.09.2018.
Згідно цьому акту позивачем порушено вимоги:
- частини 1 статті 24 КЗпП України - трудовий договір роботодавцем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 у письмовій формі не укладено з працівником (продавцем-консультантом) ОСОБА_2 ;
- частини 3 статті 24 КЗпП України - працівники допускаються до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України;
- постанови КМУ №413 - станом на дату інспекційного відвідування не було подано роботодавцем ФОП ОСОБА_1 . Повідомлення про прийняття працівника на роботу до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку підприємства як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за встановленою формою;
- статті 23 КЗпП України - працівникам не роз`яснено права та обов`язки та відсутня посадова інструкція;
- частини 1 статті 30 Закону України «Про оплату правці» - роботадавцем не забезпечено бухгалтерський облік витрат на оплату праці;
- статті 142 КЗпП України - відсутні правила внутрішнього трудового розпорядку.
Такий висновок обґрунтовано наступним. 
На робочому місці в точці продажу товарів за фактичною адресою: АДРЕСА_1 ., ТРЦ «ІНФОРМАЦІЯ_1» станом на день інспекційного відвідування 05.09.2018 у роботодавця ФОП ОСОБА_1 виявлено одного працівника, яка здійснювала продаж товарів ФОП ОСОБА_1 та надавала консультації щодо наявного товару.
Підтвердженням є пояснення від даного працівника ОСОБА_2 , в якому зазначено, що вона працює на посаді продавця-консультанта точки продажу сувенірної продукції у ФОП ОСОБА_1 з початку 2018 року без оформлення трудових відносин.
Роботодавцем - фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 надано пояснення 06.09.2018 про те, що гр. ОСОБА_2 у точці продажу проводила маркетингове дослідження покупців по напрямку потреб.
Інших документів відповідно до вимоги №1067 від 05.09.2018 ФОП ОСОБА_1 не надано.
На підставі висновків, викладених в акті інспекційного відвідування, Головним управлінням Держапраці у Київській області прийнято постанову про накладення штрафу уповноваженими особами №КВ1067/1359/АВ/ТД/ФС від 09.10.2018, якою на підставі абзацу 2 частини 2 статті 265 КЗпП України на позивача накладено штраф в розмірі 111 690,00 грн.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частиною 1 статті 259 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. 
Постановою Кабінету Міністрів України №96 від 11.02.2015 затверджено Положення про Державну службу України з питань праці, відповідно до пункту 1 якого (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, і який реалізує державну політику, крім іншого, з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.
Процедура здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю юридичними особами (включаючи їх структурні та відокремлені підрозділи, які не є юридичними особами) та фізичними особами, які використовують найману працю (далі - об`єкт відвідування) визначається Порядком здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України №295 від 26 квітня 2017 року, відповідно до пункту 2 якого державний контроль за додержанням законодавства про працю здійснюються у формі проведення інспекційних відвідувань або невиїзних інспектувань інспекторами праці Держпраці та її територіальних органів.
Звертаючись до фактів цієї справи, позивача було притягнуто до відповідальності на підставі абзацу 3 частини 1 статті 265 КЗпП України внаслідок порушення ним вимог частини 1 статті 21, частин 1, 3 статті 24 КЗпП України.
Відповідно до частини 1 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін..
Згідно з частиною 3 статті 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 №413 «Про порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу» (далі - Порядок №413; у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) установленощо, що повідомлення про прийняття працівника на роботу подається власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом (особою) чи фізичною особою до територіальних органів Державної фіскальної служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за формою згідно з додатком до початку роботи працівника за укладеним трудовим договором одним із таких способів: засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису відповідальних осіб відповідно до вимог законодавства у сфері електронного документообігу та електронного підпису; на паперових носіях разом з копією в електронній формі; на паперових носіях, якщо трудові договори укладено не більше ніж із п`ятьма особами.
Відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено абзацом 3 частини 1 статті 265 КЗпП та становить тридцятикратний розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
В даному випадку, актом інспекційного відвідування №КВ1067/1359/АВ від 06.10.2018 встановлено, що ОСОБА_2 працювала на підприємстві без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення Державної фіскальної служби про прийняття працівника на роботу. 
Колегія суддів зазначає, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
Характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28.07.2010 №327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.
Взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору. При цьому, сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами статті 208 Цивільного кодексу України.
Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у статті 626 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частиною 1 статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Отже, основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.
Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегульоване - чинним законодавством України.
Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності. За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.
Відтак, трудові відносини спрямовані на виконання певної роботи і оплата здійснюється за виконання такої роботи, в той час, як відносини за цивільно-правовою угодою спрямовані на досягнення конкретного результату, та відповідна оплата здійснюється саме за результат, а не за процес його досягнення - роботу.
З наявної в матеріалах справи цивільно-правової угоди №9/1 від 01.09.2018, укладеної між ФОП ОСОБА_1 (Замовник) та громадянкою ОСОБА_2 (Виконавець) вбачається, що відповідно до її пункту 1 в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Замовник доручає Виконавцеві, а Виконавець зобов`язується надати послуги з проведення маркетингових досліджень в сферах реалізації сувенірної продукції та товарів для відпочинку та проведення дозвілля, клієнтоорієнтованості товару Замовника, а також здійснити підготовку товару до продажу в торговій точці Замовника для збільшення обсягів продажу цього товару, а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконані роботи.
Пунктом 1.3 Угоди визначено, що для належного виконання цього договору, Замовник зобов`язаний надати виконавцю доступ до торгової точки (приміщення торгового залу) за адресою: АДРЕСА_1.
Пунктом 2.1 Угоди передбачено, що фактом, що підтверджує виконання робіт виконавцем за цим договором є підписаний акт приймання виконаних робіт на об`єкті. Вартість виконаних робіт складає 3 800,00 грн., які виплачуються на банківські реквізити виконавця. Виплата винагороди виконавцеві замовником здійснюється не пізніше 10 банківських днів після підписання акта приймання виконаних робіт.
Зміст цивільно-правової угоди свідчить про можливість перебування ОСОБА_2 у приміщенні торгового залу (торгової точки) з метою виконання робіт, обсяг та зміст яких визначений даною угодою.
Стосовно посилань апелянта на те що, позивачем не надано акти прийому робіт, а також докази оплати робіт за цивільно-правовою угодою, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до умов Угоди строк виконання робіт визначений з 01.09.2018 по 30.09.2018, а інспекційна перевірка проводилась 06.09.2018, тобто на момент проведення такого дія цивільно-правової угоди не вичерпала себе.
Тобто, зміст цивільно-правової угоди свідчить, що станом на дату проведення інспекційного відвідування на підтвердження виконання її умов не могло бути надано доказів, про які зазначає відповідач, адже термін її дії ще тривав та надавав виконавцю право та покладав обов`язки виконання визначених нею робіт.
Суд апеляційної інстанції відхиляє аргументи скаржника про трудовий характер правовідносин, оскільки у даному випадку фізична особа, з якою укладено договір, виконувала за цивільно-правовою угодою певні роботи за винагороду, де оплачувався не процес праці, а її результат після закінчення роботи за актом виконаних робіт.
За такого правого регулювання та обставин справи, колегія суддів погоджується з висновком суду попередньої інстанції про те, що у зв`язку із відсутністю у справі належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт порушення позивачем законодавства про працю, накладення штрафу на підставі абзацу другого 2 другої статті 265 Кодексу законів про працю України є протиправним.
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону.
Згідно пункту 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вирішуючи питання розподілу судових витрат судом встановлено, що позивач у відзиві на апеляційну скаргу заявив клопотання про стягнення з Головного управління Держпраці у Київській області витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 20  000,00 грн.
На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу до відзиву долучено Договір про надання правової допомоги №76/01-2022 від 12.01.2022; розрахунок витрат на професійну правничу допомогу за договором №76/01-2022 від 12.01.2022 під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції від 01.05.2022 на загальну суму 20  000,00 грн., з яких 2  000,00 грн. - 1 година ознайомлення з матеріалами справи в суді, 6  000,00 грн. - 3 години вивчення матеріалів справи, 4  000,00 грн. - 2 години складення клопотання про повернення апеляційної скарги, 8  000,00 грн. - 4 години складення відзиву на апеляційну скаргу; квитанцію №0.0.2422294450.1 від 18.01.2022 про сплату вартості правничої допомоги на суму 20  000,00 грн.
Крім того, позивачем надано докази направлення позивачем відповідачу  відзиву на апеляційну скаргу з додатками. 
Згідно з частинами 1, 3  статті 139 КАС України  при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього  Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. 
При частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.
Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Статтею 134 КАС України  визначено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом з цим, розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 7  статті 139 КАС України).
У відповідності до частини 4  статті 134 КАС України  для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Водночас, за змістом частини  5 статті 134 КАС України   розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. (частини 6, 7 статті 134 КАС України).
За змістом положень частини 6  статті 134 КАС України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, враховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Разом з цим, у частині 9 статті 139 КАС України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загальних правил розподілу судових витрат, визначених частинами 1-5 статті 139 КАС України, при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини 9  статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Відтак, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 5  статті 134 КАС України  суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами.
Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або  з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною 9  статті 139 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частиною 9  статті 139 КАС України, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення.
Правова позиція з цього питання викладена у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2021 року у справі №873/212/21.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
У пункті 154 рішення Європейського суду з прав людини у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму.
Проаналізувавши наведений опис наданих позивачу адвокатом послуг, а також подані документи, колегія суддів дійшла висновку, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом позивача роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт та складністю справи.
Оцінюючи заявлені позивачем до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу лише на суму 3  000,00 грн. є співмірними зі складністю цієї справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) у суді апеляційної інстанції, що відповідає критеріям реальності та розумності таких витрат.
За такого правового регулювання та обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що витрати позивача на професійну правничу допомогу у суді апеляційної інстанції підлягають стягненню з відповідача частково.
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Головного управління Держпраці у Київській області залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року - без - змін.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Держпраці у Київській області (04060, м. Київ, вул. Вавілових, 10; код ЄДРПОУ 39794214) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати на професійну правничу допомогу  у суді апеляційної інстанції у розмірі 3  000,00 (три тисячі) гривень.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий                    суддя                                        І.О.Лічевецький

Суддя                                        В.О.Аліменко

Суддя                                        В.П.Мельничук