П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

18 травгя 2022 року                                                                                
м. Чернівці
справа № 727/127/21
провадження №22-ц/822/375/22
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Половінкіна Н. Ю. 
суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.
секретаря Конецької Д.Г.
       
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 
відповідач Чернівецька міська рада
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_2 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2022 року, головуючий у першій інстанції Чебан В.М.

ВСТАНОВИВ

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у січні 2021 року звернулася до суду з позовом до Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 про визнання рішення органу місцевого самоврядування неправомірним та скасування. 
Зазначала, що будинковолодіння АДРЕСА_1 складається з чотирьох квартир.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 – власником квартири АДРЕСА_3 .
За будинковолодінням закріплено присадибну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0401 га.
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 6 червня 2001 року №475/12 ОСОБА_2 під збудований гараж отримано у користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 площею 0,0063 га та для спільного користування власників будинку площею 0,0401 га.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 7 березня 2008 року визнано право власності ОСОБА_2 на самочинне будівництво житловий будинок літера Г загальною площею 105 кв.м по АДРЕСА_1 .
Присвоєно нову поштову адресу будинковолодіння АДРЕСА_1 рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 серпня 2008 року №583/16.
Після чого пунктом 6 рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 «Про надання громадянам земельних ділянок в оренду та внесення змін в рішення міської ради» ОСОБА_2 передано в оренду земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0339 га для обслуговування житлового будинку на 49 років.
Чернівецькою міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки від 10 квітня 2012 року №7750.
Посилається на те, що пунктом 6 рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 порушуються її законні права та інтереси як землекористувача.
Вказувала, що протокол погодження меж землекористування в натурі від 16 березня 2009 року по АДРЕСА_1 не погоджено співвласниками квартири АДРЕСА_2 , Чернівецькою міською радою не перевірено порушення меж земельних ділянок суміжних землекористувачів, достатність площі земельної ділянки, яка залишилася у користуванні співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Просила визнати пункт 6 рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 неправомірним та скасувати.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 лютого 2022 року у позові ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 про визнання рішення органу місцевого самоврядування неправомірним та скасування відмовлено.
Короткий зміст вимог апеляційних скарг
ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким визнати пункт 6 рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 неправомірним та скасувати.
Узагальнені доводи осіб, які подали апеляційні скарги

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов висновків про звернення до неналежного відповідача та вибір неправомірного способу захисту прав позивача на порушення норм матеріального та процесуального права.

Пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено способом захисту цивільних прав та інтересів визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до п. «г» ч.3 ст.152 ЗК України захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Частиною 1 статті 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування ката, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Вважає, що Чернівецька міська рада є належним відповідачем.

ОСОБА_2 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, остання скористалася своїми процесуальними правами.

Посилається на те, що саме на суд покладається обов`язок визначити коло осіб, що беруть участь у справі.

Вказує, що судом першої інстанції не взято до уваги, що протокол погодження меж землекористування в натурі від 16 березня 2009 року по АДРЕСА_1 не погоджено співвласниками квартири АДРЕСА_2 , Чернівецькою міською радою не перевірено порушення меж земельних ділянок суміжних землекористувачів, достатність площі земельної ділянки, яка залишилася у користуванні співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Стверджує, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 набувши право власності на квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування, стали власниками земельної ділянки цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку відповідно до ст.120 ЗК України.

ОСОБА_1 стало відомо про рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 «Про надання громадянам земельних ділянок в оренду та внесення змін в рішення міської ради» у травні 2020 року під час підготовчого засідання у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору оренди недійсним. 

Договір  між Чернівецькою міською радою та ОСОБА_2  оренди земельної ділянки від 10 квітня 2012 року №7750 зареєстрований  у Державному земельному кадастрі про право власності та речові права на земельну ділянку у жовтні 2019 році, право на земельну ділянку ОСОБА_2 виникло з моменту реєстрації договору оренди, тому ОСОБА_1 не пропущено строки позовної давності.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Чернівецька міська рада у відзиві просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Вважає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не дають підстав для скасування рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 лютого 2022 року.

ОСОБА_1  не доведено невідповідність пункту 6 рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 Конституції або законам України.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у позові ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, ОСОБА_2 про визнання рішення органу місцевого самоврядування неправомірним та скасування, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання пункту 6 рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 неправомірним та скасування.
На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 неправильно обрано спосіб захисту порушеного права.

Водночас судом першої інстанції вказано, що належними відповідачами у справі є Чернівецька міська рада та ОСОБА_2 , прав та інтересів якої щодо земельної ділянки безпосередньо стосується оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування.

Встановивши, що ОСОБА_2 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, суд першої інстанції вважав, що позбавлений можливості вирішувати питання обгрунтованості позовних вимог, слід відмовити у позові.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_2 , ОСОБА_2 – власником квартири АДРЕСА_3 .
За будинковолодінням закріплено присадибну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0401 га.
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 6 червня 2001 року №475/12 ОСОБА_2 під збудований гараж отримано у користування земельну ділянку для обслуговування житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 площею 0,0063 га та для спільного користування власників будинку площею 0,0401 га.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 7 березня 2008 року визнано право власності ОСОБА_2 на самочинне будівництво житловий будинок літера Г загальною площею 105 кв.м по АДРЕСА_1 .
Присвоєно нову поштову адресу будинковолодіння АДРЕСА_1 рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 12 серпня 2008 року №583/16.
Пунктом 6 рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 «Про надання громадянам земельних ділянок в оренду та внесення змін в рішення міської ради» ОСОБА_2 передано в оренду земельну ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0339 га для обслуговування житлового будинку на 49 років.
Чернівецькою міською радою та ОСОБА_2 укладено договір оренди земельної ділянки від 10 квітня 2012 року №7750.
Протокол погодження меж землекористування в натурі від 16 березня 2009 року по АДРЕСА_1 не погоджено співвласниками квартири АДРЕСА_2 .

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права при прийнятті постанови
За змістом частини 1, 2 статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами.
Відповідно до частини першої статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
Представником позивача ОСОБА_5 подано клопотання про відкладення розгляду справи 18 травня 2022 року у зв`язку з знаходженням адвоката за межами Чернівецької області.
З огляду на наведене відсутні підстави для визнання поважними причини неявки в судове засідання представника позивача ОСОБА_5 . 
З матеріалів справи вбачається, що позивач  ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_5 належним чином повідомлені про розгляд справи апеляційним судом згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 5800215643063  ОСОБА_1  3 травня 2022 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення 5800215643080 представнику позивача ОСОБА_5 19 квітня 2022 року.
Відповідно до частини другої статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Ураховуючи, що позивач  ОСОБА_1 та представник позивача ОСОБА_5 були належним чином повідомлені про судове засідання, є підстави для висновку про належне забезпечення прав позивача  ОСОБА_1 , передбачених законом.
За таких обставин неявка позивача  ОСОБА_1 та представника позивача ОСОБА_5 не перешкоджає розгляду справи.
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року в справі № 206/1853/18 (провадження № 61-4205св21) вказано, що «відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, в чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту».
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову
При цьому згідно зі  п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.
За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Предметом позову ОСОБА_1 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання пункту 6 рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 неправомірним та скасування
Підставою позову, тобто обставинами, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначалося порушення законних прав та інтересів як землекористувача, не погодження протоколу погодження меж землекористування в натурі від 16 березня 2009 року по АДРЕСА_1 співвласниками квартири АДРЕСА_2 , не здійснення Чернівецькою міською радою перевірки порушення меж земельних ділянок суміжних землекористувачів, достатності площі земельної ділянки, яка залишилася у користуванні співвласників будинковолодіння АДРЕСА_1 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів.

У рішенні Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня  2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст.16 ЦК України.

Пунктом 10 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено способом захисту цивільних прав та інтересів визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України).

За змістом ч.1 та 2 ст.152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. 

Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно із ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (зі змінами та доповненнями) власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

На підставі ч.2 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з частинами першою, четвертою статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. 

У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб (пункт 10 частини другої статті 16 ЦК України).

Земельний кодекс України є, зокрема, тим актом цивільного законодавства, який передбачає, що підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є акти органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування.
Відповідно до вимог частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною 10 статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.
Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

З аналізу наведеного вбачається, що у зв`язку з прийняттям суб`єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень у сфері земельних правовідносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності. 
На підставі ч.1 ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У підпункті в) пункту 3 частини першої статті 382 ЦПК України визначено, що постанова суду апеляційної інстанції складається з мотивувальної частини із зазначенням мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзиві на апеляційну скаргу.
Не заслуговують на увагу посилання  ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції дійшов висновків про звернення до неналежного відповідача та вибір неправомірного способу захисту прав позивача.
Згідно з пунктом 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України у мотивувальній частині рішення зазначаються мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику.
Так, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Мотивованість судового рішення - це відображення всіх мотивів та обґрунтувань судового рішення у його змісті.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Також за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя.
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Чернівецької міської ради з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору,  ОСОБА_2  про визнання рішення органу місцевого самоврядування неправомірним та скасування, суд першої інстанції навів мотивів та посилань на норми матеріального права, вказавши підставою ухвалення судового рішення те, що ОСОБА_1 неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, належними відповідачами у справі є Чернівецька міська рада та ОСОБА_2 , останню залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Разом з тим зі змісту судового рішення вбачається, що судом першої інстанції обрання ОСОБА_1 неправильного способу захисту порушеного права пов`язувалося із незалученням ОСОБА_2 співвідповідачем.
Фактично метою пред`явлення позовної вимоги про визнання пункту 6 рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 неправомірним та скасування є оспорювання ОСОБА_1 права ОСОБА_2 на оренду земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею 0,0339 га для обслуговування житлового будинку на 49 років.
Ураховуючи наведене має місце спір між ОСОБА_1   та Чернівецькою міською радою,  ОСОБА_2   з правовідносин користування земельною ділянкою по  АДРЕСА_1  площею 0,0339 га. 
Відповідно до частини першої статті 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.
Згідно з частиною першою статті 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.
Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.
Позов може бути пред`явлений до кількох відповідачів. Участь у справі кількох відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є їхні спільні права чи обов`язки; 2) права і обов`язки кількох відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права й обов`язки (стаття 50 ЦПК України).
У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача.
За результатами розгляду справи суд приймає рішення, в якому, серед іншого, робить висновок про задоволення позову чи відмову в задоволенні позову, вирішуючи питання про права та обов`язки сторін (позивача та відповідача).
Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.
Натомість, ОСОБА_2 залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Правовий статус третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, визначений ст.53 ЦПК України, такі особи можуть вступити у справу чи бути залучені до участі у справі, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї із сторін.

Виходячи із вимог ст.49 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, не наділені процесуальними правами позивача чи відповідача.
Тому залучення ОСОБА_2 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, не свідчить про дотримання ОСОБА_1 процесуальних норм права.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у абз.2 п.11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Відповідно до пункту 5 статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість керує ходом судового процесу, сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами, роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом,запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

За змістом частини першої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача.

На підставі ч.2 наведеної норми якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Пунктом 4 ч.2 ст.197 ЦПК України визначено, що у підготовчому засіданні суд вирішує питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача, об`єднання справ і роз`єднання позовних вимог, прийняття зустрічного позову, якщо ці питання не були вирішені раніше.

Разом з тим суд першої інстанції не роз`яснив право залучити до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_2 .
За відсутності відповідної заяви ОСОБА_1 або Чернівецької міської ради про залучення  ОСОБА_2   до участі у справі в якості співвідповідача, суд першої інстанції не вправі був самостійно вчинити такі процесуальні дії.
Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Такий правовий висновок викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц, від 12 грудня 2018 року у справах № 570/3439/16-ц та № 372/51/16-ц.

Суд не має права вирішувати питання про права та обов`язки осіб, не залучених до участі у справі, оскільки це є порушенням норм процесуального права, які тягнуть за собою безумовне скасування рішення  суду (п. п. 11, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі»).

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

На стадії апеляційного провадження суд позбавлений можливості вирішити питання про залучення до участі у справі співвідповідачем ОСОБА_2 .
Оцінка судами обґрунтованості позовних вимог по суті, має відбуватися за участі належних сторін цивільної справи.
Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для його залучення (стаття 51 ЦПК України), суд відмовляє у позові до такого відповідача.
Встановивши, що до участі у справі за вимогами про визнання пункту 6 рішення Чернівецької міської ради від 26 січня 2012 року №394 неправомірним та скасування не залучено належного співвідповідача ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у позові з підстав неналежного суб`єктного складу.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2022 року залишено без змін, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
З огляду на наведене рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 лютого 2022 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі ч.1ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 22 лютого 2022 року без змін.
Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, 
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22 лютого 2022 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення

Дата складання повного судового рішення 24 травня 2022 року.

Судді:                                                        Н.Ю. Половінкіна 

М.І. Кулянда

О.О. Одинак