Постанова
іменем України

26 липня 2022 року
м. Київ
справа № 462/1472/20
провадження № 51-5819км21
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі: 
головуючого                                               ОСОБА_1 ,
суддів                                                            ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання               ОСОБА_4 , 
прокурора                                                    ОСОБА_5 , 
 
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Залізничного районного суду м.  Львова від 22 грудня 2020 року та ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019140000000762, за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , згідно зі ст. 89 Кримінального кодексу України (далі – КК) раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Залізничного районного суду м. Львова від 22 грудня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_7 визначено рахувати з часу набрання вироком законної сили, з часу фактичного звернення вироку до виконання.
Ухвалено стягнути з  ОСОБА_7 на користь ОСОБА_8 250 000 грн на відшкодування моральної шкоди
Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін. 
Згідно з вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він 16 жовтня 2019  року приблизно о 22 год. 25 хв., керуючи автомобілем марки «Volkswagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 (реєстрація Республіки Польща), рухаючись по вул. Кульпарківська у м. Львові, неподалік будинку № 118, порушив вимоги Р. 1 п.п.  1.2, 1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «дорожні умови» та «дорожня обстановка»); Р. 2 п. 2.3 б), д); п. 12.3 Правил дорожнього руху (далі – ПДР) та проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував таку обстановку та її зміни, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним транспортного засобу та безпечно керувати ним, з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді появи в полі його зору пішохода ОСОБА_9 , яка справа на ліво по ходу його руху перетинала проїзну частину вул. Кульпарківської, за межами регульованого пішохідного переходу, своєчасно не вжив заходів щодо зменшення швидкості керованого ним транспортного засобу, аж до повної його зупинки, що у свою чергу призвело до наїзду на вказаного пішохода.
У результаті порушення водієм ОСОБА_7 зазначених пунктів ПДР пішохід ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження, що спричинили її смерть.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_7 і закрити кримінальне провадження на підставі пунктів 2, 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК). На думку захисника,  ОСОБА_7 необхідно виправдати через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК. Крім того, вказує про відсутність у діях його підзахисного складу цього злочину, а саме причинно-наслідкового зв`язку між діянням і наслідками, що настали. Зазначає, що судами не було враховано поведінку пішохода ОСОБА_9 , яка своїми діями порушила вимоги ПДР, внаслідок чого ОСОБА_7 не мав технічної можливості уникнути наїзду.Вважає, що відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 87 КПК протокол слідчого експерименту є недопустимим доказом, оскільки ця слідча дія проводилась за участю ОСОБА_7 у процесуальному статусі «свідок», що позбавляло його гарантій бути забезпеченим правовою допомогою адвоката. Вказує, що для проведення слідчого експерименту було залучено транспортний засіб з іншою конфігурацією та кращими (потужнішими) за яскравістю фарами освітлення ніж фари автомобіля, яким керував ОСОБА_7 під час ДТП. На думку захисника, протокол слідчого експерименту не містить відомостей про марку, модель, тип, номерні знаки, номер кузова для ідентифікації транспортного засобу, залученого для його проведення, а також даних про статиста, котрий брав участь у цій слідчій дії. Зазначає, що під час слідчого експерименту слідчий здійснював на ОСОБА_7 психологічний тиск та самостійно визначив швидкість руху пішохода. Виходячи з наведеного та доктрини «плодів отруєного дерева», захисник вважає, що недопустимим доказом є й висновок судової автотехнічної експертизи № 6269 від 13 лютого 2020 року. Вказує, що суд апеляційної інстанції належно не перевірив і не дав відповідної оцінки доводам сторони захисту.
 
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 вважав касаційну скаргу необгрунтованою та просив судові рішення щодо  ОСОБА_7 залишити без зміни.
 
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора ОСОБА_5 ,перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає на таких підставах.
Суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу (ч. 1 ст. 433 КПК).
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених у частині першій цієї статті підстав суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412–414 цього Кодексу. 
Обставини щодо неповноти судового розгляду, про що вказує в касаційній скарзі захисник, згідно зі ст. 438 КПК не є предметом перевірки у касаційному порядку. 
Відповідно до ст. 94 КПК оцінка доказів є компетенцією суду, який ухвалив вирок. 
При розгляді касаційної скарги суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої, відповідає встановленим обставинам і підтверджується безпосередньо дослідженими та оціненими судом першої інстанції доказами.
Так, суд дослідив та навів у вироку показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який вину не визнав та показував, що керуючи автомобілем марки «Volkswagen Passat» і рухаючись зі швидкістю 50 км/год. по вул. Кульпарківській у м. Львові, не доїждаючи до пішохідного переходу метрів 60, посередині крайньої лівої смуги помітив людину, яка перебігала проїзну частину і стала посеред дороги, він застосував гальмування, однак уникнути наїзду не вдалося; дані протоколу огляду місця дорожньо-транспортної події від 16 жовтня 2019 року з додатками, в ході якого проведено огляд місця ДТП, здійснено всі необхідні виміри та фотографування, висновку експерта №  1026/2019 від 18 листопада 2019 року, згідно з якимвиявлені на тілі ОСОБА_9 тілесні ушкодження характерні для тупої травми, могли утворитися в короткому проміжку часу та в швидкій послідовності незадовго до настання смерті в результаті контактної взаємодії з тупими виступаючими частинами транспортного засобу (наїзду на пішохода), мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження (за їх сукупністю) за критерієм небезпеки для життя на момент спричинення та перебувають в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
На підтвердження встановлених обставин суд поклав у вирок дані висновку судової автотехнічної експертизи № 6252 від 07 лютого 2020 року про те, що на момент огляду і експертного дослідження робоча гальмівна система автомобіля «Volkswagen Passat» з реєстраційними номерами НОМЕР_1 перебувала в працездатному стані і забезпечувала виконання передбачених конструкцією функцій по зменшенню швидкості руху автомобіля та його зупинці; рульове керування цього автомобіля перебувало в працездатному стані і забезпечувало виконання передбачених конструкцією функцій по підтриманню заданого напрямку руху автомобіля та його зміні, а система його зовнішнього освітлення перебувала в працездатному стані та могла виконувати функції, передбачені конструкцією.
Крім того, суд безпосередньо дослідив та послався у вироку на дані протоколу огляду речей від 18 жовтня 2019 року, а саме наданий на запит слідчого директором магазину «Продукти» диск для лазерних систем зчитування, на якому містяться дані, які мають значення для даного кримінального провадження. При огляді судом відеозапису встановлено, що о 21:28:16 год. зафіксовано вихід потерпілої ОСОБА_9 з салону тролейбуса та її рух до кута автобусної зупинки. О 21:28:31 год. зафіксовано вихід потерпілої на проїзну частину. О 21:28:37 зафіксовано момент наїзду автомобілем Volkswagen Passat» з реєстраційними номерами НОМЕР_1 на потерпілу ОСОБА_9 . 
У вироку суд навів й дані висновку судової автотехнічної експертизи № 6269 
від 13 лютого 2020 року, згідно з яким в обстановці ДТП водій автомобіля «Volkswagen Passat» ОСОБА_7 під час руху в юзовому стані погасив частину дійсної швидкості в 44..46 км/год. При заданих вихідних даних, в момент застосування водієм ОСОБА_7 гальмування передня частина автомобіля «Volkswagen Passat» з реєстраційними номерами НОМЕР_1 могла перебувати на віддалі не менш як 11,9…12,5 м до початку сліду гальмування лівого борту вказаного автомобіля.
Також суд першої інстанції безпосередньо дослідив на предмет допустимості та обґрунтовано послався у вироку й на дані, що містяться в протоколі проведення слідчого експерименту від 09 грудня 2019 року разом зі схемою та відеозаписом цієї слідчої (розшукової) дії за участю ОСОБА_7 , відповідно до якого видимість пішохода наступає в той момент, коли автомобіль знаходиться на відстані 41,6 м до місця наїзду, а пішохід на відстані 6,35 м до місця наїзду.
Судом покладено в основу вироку й дані висновку судової автотехнічної експертизи № 6840 від 14 лютого 2020 року про те, що при швидкості руху автомобіля «Volkswagen Passat» з реєстраційними номерами PZ8891 в 50 км/год його водій ОСОБА_7 мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_9 шляхом застосування своєчасного екстреного гальмування з моменту виникнення небезпеки для руху і його дії в даній дорожній ситуації не відповідали технічним вимогам п. 12.3 ПДР і вказаний факт невідповідності дій водія знаходиться в причинно наслідковому зв`язку з настанням цієї пригоди. 
Отже, дослідивши та оцінивши наведені у вироку докази з точки зору належності, допустимості та достовірності, а їх сукупність – з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції правильно встановив обставини кримінального провадження та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості  ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Суди першої та апеляційної інстанцій належно перевірили доводи сторони захисту про відсутність причинного зв`язку між діями ОСОБА_7 та наслідками, обґрунтовано не погодилися з указаною ним версією події, спростувавши її сукупністю досліджених судом першої інстанції доказів.
Вирок суду відповідає вимогам статей 370, 374 КПК та є законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 про порушення вимог КПК при проведенні слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 .
Як убачається зі змісту вказаного доказу, слідчий експеримент проведено та результати оформлено з дотриманням вимог статей 104, 105, 240 КПК, на початку його проведення слідчий роз`яснив ОСОБА_7 положення ст. 63 Конституції України, а саме те, що він має право відмовитися від дачі показань щодо себе, право користуватися правовою допомогою адвоката; також роз`яснено йому права та обов`язки відповідно до статей 66, 67 КПК, про що свідчить підпис ОСОБА_7 у протоколі (а.п. 128–130).
Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчий експеримент проводився з метою перевірки й уточнення відомостей про обставини та механізм розвитку ДТП, які надав водій ОСОБА_7 , та для встановлення моменту настання видимості пішохода, який перетинає проїзну частину справа на ліво по ходу руху автомобіля. Під час його проведення на підставі даних, отриманих в ході досудового розслідування, слідчим визначено швидкість руху потерпілої, відстань, яку та подолала з місця виходу на проїзну частину до місця наїзду на неї, проведено необхідні вимірювання та складено план-схему. 
Після проведення 14 лютого 2020 року судової автотехнічної експертизи №  6840 21 лютого 2020 року ОСОБА_7 було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Отже, слідчий експеримент, що проводився за участю ОСОБА_7 у процесуальному статусі «свідок», мав всі ознаки відтворення дій, обстановки, обставин події, а надані ним відомості про подію ДТП не є показаннями в розумінні статей 84, 95 КПК.
Водночас об`єктивних даних, які би вказували про застосування до ОСОБА_7 при проведенні слідчого експерименту психологічного тиску, про що посилається захисник, перевіркою матеріалів справи не встановлено. 
Крім того, як видно зі змісту протоколу проведення слідчого експерименту, будь-яких заяв про застосування психологічного тиску ОСОБА_7 не заявляв (а.п.  128–130). 
Виходячи з наведеного, доводи касаційної скарги захисника про те, що проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 в якості свідка порушило його право на захист та про недопустимість як доказу відповідно до положеньп. 1 ч. 3 ст. 87 КПК протоколу проведення слідчого експерименту, є безпідставними.
У зв`язку з тим, що захисник вважає висновок судової автотехнічної експертизи недопустимим доказом через те, що його зроблено на основі даних, отриманих під час слідчого експерименту, який він вважає недопустимим доказом, колегія суддів також не може погодитися з цими доводами захисника.
Що ж стосується доводів касаційної скарги захисника про порушення вимог кримінального процесуального закону при проведенні слідчого експерименту в зв`язку з тим, що в протоколі відсутні дані про статиста, то вони визнаються неспроможними, оскільки відсутність відомостей про статиста в протоколі цієї слідчої дії, на думку колегії суддів, не вказує на істотність порушення вимог КПК, яке би могло вплинути на законність та обґрунтованість оскаржених судових рішень. 
Разом з тим, захисник посилається й на відсутність у протоколі проведення слідчого експерименту відомостей про транспортний засіб, що використовувався при відтворенні обставин ДТП.
Однак, із відеозапису цієї слідчої (розшукової) дії видно, що на початку проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 було повідомлено про залучення автомобіля такої ж марки, як і той, яким останній керував під час ДТП, тобто автомобіля «Volkswagen Passat».
Доводи касаційної скарги захисника ОСОБА_6 пропорушення вимог ст. 240 КПК у зв`язку з тим, щодля проведення слідчого експерименту було залучено транспортний засіб з іншою конфігурацією та кращими (потужнішими) за яскравістю фарами освітлення колегія суддів визнає необґрунтованими, зважаючи на таке. 
Згідно з ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Крім того, виходячи з принципу диспозитивності, зазначеного у ст. 26 КПК, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. При цьому суд вирішує лише питання, винесені на його розгляд сторонами. Таким чином, сторона, зацікавлена у розгляді та вирішенні певного питання, має порушити його перед судом відповідної інстанції і на відповідній стадії кримінального провадження.
Під час судового провадження суд, дотримуючись вимог статей 10, 22 КПК, перевірив доводи сторони обвинувачення та захисту, створивши необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Як убачається із аудіозаписів судових засідань суду першої інстанції, відповідно до принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи подання ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливостіобвинувачений та його захисник мали можливість для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, ініціювати проведення певних слідчих (розшукових) дій. Однак клопотань про необхідність отримання нових доказів стороною захисту не заявлялось.
Отже, суд першої інстанції під час розгляду справи з`ясував усі передбачені ст. 91 КПК обставини, обґрунтовано визнавши докази достатніми для доведення винуватості  ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.
Дії  ОСОБА_7 правильно кваліфіковані судом за ч. 2 ст. 286 КК, призначене йому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК.
Здійснюючи апеляційний розгляд, суд апеляційної інстанції належно перевірив доводи апеляційної скарги обвинуваченого, зокрема, про недоведеність його вини у вчиненні злочину, надав на них вичерпні відповіді,навів мотиви, з яких виходив при постановленні ухвали, і положення закону, якими керувався. 
Крім того, до суду апеляційної інстанції захисник     ОСОБА_10 подав клопотання, в якому просив дослідити у судовому засіданні лише протокол проведення слідчого експерименту від 09 грудня 2019 рокута висновок судової автотехнічної експертизи № 6840 від 14 лютого 2020 року, вказуючи про недопустимість цих доказів. 
Частиною ч. 3 ст. 404 КПК встановлено, що за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Тобто для повторного дослідження судом апеляційної інстанції обставин, встановлених під час кримінального провадження, кримінальний процесуальний закон визначає обов`язковою наявність (сукупність) як відповідного процесуального приводу (клопотання учасника судового провадження), так й однієї із закріплених у законі умов (неповнота дослідження зазначених обставин або наявність певних порушень у ході їх дослідження), які також можна розглядати як фактичну підставу для такого дослідження.
При цьому сама лише незгода учасника судового провадження з оцінкою певних конкретних доказів не може слугувати підставою для їх обов`язкового повторного дослідження.
Відмова ж у задоволенні клопотання за відсутності аргументованих доводів щодо необхідності повторного дослідження доказів у справі не свідчить про порушення апеляційним судом вимог кримінального процесуального закону або неповноту судового розгляду.
Як убачається з журналу судового засідання від 21 жовтня 2021 року та звукозапису цього судового засідання, в ході апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції, з`ясувавши думку учасників судового провадження, розглянув клопотання захисника ОСОБА_6 про повторне дослідження вказаних доказів та відмовив у його задоволенні за відсутністю підстав, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК (а.п. 248–250).
З огляду на викладене, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.
Таким чином, касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 необхідно залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441–442 КПК України, Суд
у х в а л и в:
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 21 жовтня 2021 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника 
ОСОБА_6 – без задоволення. 
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
С у д д і:

 
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                                    ОСОБА_3