ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1978/22 Справа № 216/5880/15-ц 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бутенко М.В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 квітня 2022 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 216/5880/15

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.
секретар судового засідання - Євтодій К.С.

сторони:
позивачка -  ОСОБА_1 ,
відповідачка -  ОСОБА_2 ,

розглянувши  у  відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження,    апеляційну скаргу  відповідачки  ОСОБА_2   на рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року та на додаткове рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2021 року, які ухвалено  суддею Бутенко М.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 липня 2021 року, -
       
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом  до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, який уточнила 09 вересня 2015 року. 
Позовні вимоги, з урахуванням уточнень, обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 є власницею домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,0859 га, кадастровий номер - 1211000000:08:258:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
Земельна ділянка, на якій розташований її житловий будинок, має з правого боку спільну межу з домоволодінням АДРЕСА_2 , розташованим на земельній ділянці, яка на цей час не приватизована, право та порядок користування якою не визначено у встановленому законом порядку. 
Власником 1/2 частині домоволодіння АДРЕСА_2 є ОСОБА_2 , проживає за вищевказаною адресою її мати - ОСОБА_3 . Сама ОСОБА_2 у зазначеному будинку не мешкає. Починаючи з 2004 року між нею, та відповідачками склалися недобросусідські відносини. З метою захоплення чужої землі, відповідачки зруйнували паркан, який завжди розділяв їх земельні ділянки та почали незаконно діяти, розширюючи свою земельну ділянку, а саме, складати сміття та траву, поверх яких насипати землю для зміни рівня земельних ділянок, після чого висаджувати свої рослини на її землі. ОСОБА_2 відмовилася узгоджувати спільну межу, яка розділяла їх земельні ділянки, тим самим перешкоджаючи сім`ї позивачки приватизації землі. 
27.04.2011 року районною комісією по вирішенню земельних спорів щодо меж земельних ділянок індивідуальної житлової забудови Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради було встановлено, що фактично межа між її домоволодінням АДРЕСА_1 та домоволодінням АДРЕСА_2 відсутня. Згідно протоколу №2 вищевказаної комісії, під час розгляду цього питання, її чоловіку - ОСОБА_4 , який на той час був власником домоволодіння, було рекомендовано звернутися до землевпорядної організації, яка має відповідну ліцензію, для «встановлення межі по первинному земельному відводу». 
Після самовільного демонтажу паркана між їх домоволодіннями, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 продовжували змінювати межу та збільшувати таким чином розмір своєї земельної ділянки за рахунок їх ділянки, тому чоловік позивачки змушений був з цього приводу звернутися до органів місцевого самоврядування. 10.07.2012 року він подав заяву до Центрально-міської районної у місті ради, в якій просив визначити межу між земельними ділянками, на яких розташовані домоволодіння АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , як це вказано в технічній документації на зведеному плані земельної ділянки (площею-0,0859 га) відповідно до первинних матеріалів БТІ. 
Районною комісією по вирішенню земельних спорів на засіданні 15.01.2013 року було встановлено, що суміжна межа з боку домоволодіння АДРЕСА_2 фактично перенесена на 0,7-1,0 м у глиб земельної ділянки, розташованої на території домоволодіння АДРЕСА_1 у вказаному провулку, тобто, за рахунок зменшення загальної площі земельної ділянки під домоволодінням АДРЕСА_1 , збільшилась загальна площа земельної ділянки під домоволодінням АДРЕСА_2 . Як вбачається з резолютивної частині протоколу №1 засідання районної комісії по вирішенню земельних спорів від 15.01.2013 року, за результатом розгляду представлених у технічній документації документів, комісія вирішила «погодити ОСОБА_4 межу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 з боку домоволодіння АДРЕСА_2 у вказаному провулку, відповідно до первісного плану земельної ділянки в технічному паспорті на домоволодіння, виготовленому КП ДОР «Криворізьке бюро технічної інвентаризації». 
13.08.2013 року чоловік позивачки ОСОБА_5 оформив право власності на земельну ділянку, площею 0,0859 га, кадастровий номер -1211000000:08:258:0049, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . 
ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки ОСОБА_4 помер. 
Після його смерті, в той час коли вона оформлювала спадщину, відповідачки, як і раніше, продовжували вчиняти різни самоуправні дії по розширенню своєї земельної ділянки за рахунок зменшення загальної площі її землі. Крім того, фактично на її земельній ділянці, з порушенням межі, відповідачками був встановлений бетонний паркан довжиною біля 14 метрів. На частині межі, що залишилась після встановлення бетонного паркану, вони поставили старий дерев`яний паркан, який капітально не закріплений і який відповідачки постійно пересувають в глиб земельної ділянки позивачки. 
29.12.2014 року уповноваженим квартального комітету № 75 був складений акт обстеження земельної ділянки позивачки, яким встановлений той факт, що ОСОБА_2 та її мати неодноразово змінювали межу її земельної ділянки та самочинно захопили її землю. Так, в акті зазначено, «що фактично протягом всієї довжини межі по АДРЕСА_1 та буд.№9 розмір захваченої землі складає біля одного метра вглиб земельної ділянки по АДРЕСА_1 . 
14.02.2015 року позивачка направила ОСОБА_2 лист, в якому запропонувала у добровільному порядку демонтувати самоуправно встановлений бетонний паркан та за спільні кошти встановити новий паркан відповідно з її технічною документацією на земельну ділянку.
19.03.2015 року позивачка була змушена направити на адресу ОСОБА_2 нове звернення, оскільки не отримала відповіді на попередній лист. 
25.03.2015 року позивачка отримала від ОСОБА_2 лист, але його зміст не стосувався питання демонтажу бетонного паркану та встановлення нової огорожі між їх земельними ділянками. 
Після цього, позивачка звернулася до ФОП ОСОБА_6 , для отримання послуг по встановленню паркану, відповідно кадастрової документації на її земельну ділянку. 
23.07.2015 року, під час підготовки до виконання робіт по встановленню паркану відповідачки почали чинити перешкоди робітникам, а саме, неодноразово зривали мотузку, яку вони розміщували по межі, штовхали та хапали за руки цих робітників, перешкоджали їм копати яму, а потім ОСОБА_3 почала кидатися з вилами на всіх присутніх. Для запобігання кровопролиттю, позивачка була змушена визвати наряд міліції, а 24.07.2015 року - подати заяву начальнику РВВС Центрально-Міського району. Про самоуправні дії відповідачок 23.07.2015 року був складений відповідний Акт, підписаний сусідами та уповноваженим квартального комітету № 75. 
28.07.2015 року позивачка вдруге спробувала встановити паркан по межі її земельної ділянки. Проте, внаслідок продовження самоправних дій відповідачок їй знову не вдалося це зробити. Про ці події був складений Акт, підписаний уповноваженим квартального комітету № 75 та сусідами. 03.08.2015 вона знову звернулася до Центрально-Міського РВ КМУ ГУ МВС України в Дніпропетровській області з заявою про притягнення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до кримінальної відповідальності за фактом самоуправства за статтею 356 КК України.
Таким чином, вона вважає, що з боку відповідачок, їй, як власнику земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , чиняться перешкоди у здійсненні права користування земельною ділянкою. Відповідачки самовільно зруйнували старий паркан та зайняли частину її земельної ділянки. Захоплену землю вони протиправно використовують для власних потреб: висадили рослини та інші зелені насадження, незаконно збудували бетонний паркан та забетонували доріжку для розширення проходу до свого будинку. Вона не може використовувати всю земельну ділянку, яка належить їй на праві приватної власності, на свій розсуд відповідно до її цільового призначення, не має доступу до зовнішньої стіни сараю - Д, оскільки відповідачки самочинно змінили межі земельної ділянки позивачки та її конфігурацію, тим самим унеможливили для неї підхід для обслуговування цієї споруди. Крім того, відповідачки протиправно перешкоджають їй у встановленні нового паркану по межі, відповідно до кадастрового плану земельної ділянки.
Посилаючись на викладене просила суд: усунути перешкоди у здійсненні нею права користування земельною ділянкою, площею 0,0859 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 1211000000:08:258:0049, шляхом заборони відповідачкам вчиняти певні дії, а саме: заборонити відповідачкам чинити будь-яким шляхом, будь-які перешкоди, у встановленні нового паркану, відповідно до кадастрового плану її земельне ділянки, по межі, яка розділяє земельні ділянки, розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; заборонити відповідачкам чинити будь-яким шляхом, будь-які перешкоди, у зносі (демонтажі) паркану, який був незаконно встановлений відповідачками на земельній ділянці, яка належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 20.08.2014 року; зобов`язати відповідачок утримуватися у подальшому від будь-яких дій, пов`язаних з порушення права позивачки володіння, користування і розпорядження земельною ділянкою, кадастровий номер - 1211000000:08:258:0049, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , та належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 20.08.2014 року; а також вирішити питання про розподіл судових витрат.
Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22.06.2017 року залучено до участі у справі у якості третьої особи, без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_7 , який також є землевласником за адресою: АДРЕСА_2 .
30.06.2021 року від позивачки ОСОБА_1 надійшла заява про відмову від позовних вимог відносно відповідачки ОСОБА_3 , оскільки вона почала проживати за іншою адресою.
Рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 03 листопада 2021 року, позовні вимоги ОСОБА_8 задоволено.
Усунуто перешкоди у здійсненні ОСОБА_1 права користування земельною ділянкою, площею 0,0859 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 1211000000:08:258:0049, шляхом заборони відповідачу вчиняти певні дії, а саме: 
заборонено ОСОБА_2 чинити будь-яким шляхом, будь-які перешкоди у встановленні нового паркану, відповідно до кадастрового плану земельної ділянки, площею 0,0859 га, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 1211000000:08:258:0049, по межі, яка розділяє земельні ділянки розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 ; 
заборонено ОСОБА_2 чинити будь-яким шляхом, будь-які перешкоди у зносі (демонтажі) паркану, який був незаконно встановлений відповідачем на земельній ділянці, яка належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 20.08.2014 року.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. та витрати на проведення експертизи у розмірі 1000 гривень.
Зобов`язано ОСОБА_2 утримуватися у подальшому від будь-яких дій, пов`язаних з порушення права позивача ОСОБА_1 володіння, користування і розпорядження земельної ділянкою, кадастровий номер - 1211000000:08:258:0049, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 , та належить їй на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 20.08.2014 року.
20 липня 2021 року позивачкою ОСОБА_1 та її представником адвокатом Якименком С.Г., у порядку статті 141 ЦПК України, надано суду першої інстанції докази на підтвердження розміру витрат, понесених позивачкою на професійну правничу допомогу (т. 2 а.с. 184-189).
Додатковим рішенням Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2021 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 6 600,00 грн.
В апеляційній скарзі відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповноту з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неврахування того, що позивачкою не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачка встановила паркан на земельній ділянці позивачки. 
Крім того, відповідачка ОСОБА_2 просить скасувати додаткове рішення суду, посилаючись на те, що судом першої інстанції не було досліджено чи дійсно позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 600,00 грн., адже суду не було надано квитанцій про сплату цієї суми.
У відзиві на апеляційну скаргу, який подано з порушенням вимог ч. 4 ст. 360 ЦПК України (до відзиву не додано докази  надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи),  адвокат Якименко  С.Г.  зазначає, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, в процесі розгляду справи суд не порушив норм ні матеріального, ні процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідачку ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, позивачку ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_9 , які, кожен окремо, заперечували проти доводів апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, рішенням виконкому Криворізької міської ради народних депутатів № 28 від 13.01.1999 року ОСОБА_4 було передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0, 0848 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та видано Державний акт про право приватної власності на землю, які рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23.01.2008 року були визнані недійсними (т. 1 а.с.79-82).
27.04.2011 року районною комісією по вирішенню земельних спорів щодо меж земельних ділянок індивідуальної житлової забудови Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, за зверненням ОСОБА_4 , було встановлено, що фактично межа між його домоволодінням АДРЕСА_3 відсутня, а ОСОБА_2 , як суміжний землекористувач, відмовляється погодити межі. Згідно протоколу №2 вищевказаної комісії, під час розгляду цього питання, чоловіку позивачки ОСОБА_1 - ОСОБА_4 , який на той час був власником домоволодіння, було рекомендовано звернутися до землевпорядної організації, яка має відповідну ліцензію, для «встановлення межі по первинному земельному відводу» (т. 1 а.с.15).
Відповідно до витягу з протоколу № 1 засідання районної комісії по вирішенню земельних спорів від 15.01.2013 року, комісія вирішила погодити ОСОБА_4 межу земельної ділянки, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , з боку домоволодіння 9/1 у вказаному провулку відповідно до первісного плану земельної ділянки в технічному паспорті на домоволодіння, виготовленому КП ДОР «КБТІ», а також рекомендовано ОСОБА_2 , із співласниками домоволодіння АДРЕСА_2 , звернутися до землевпорядної організації, яка має відповідну ліцензію для проведення інвентаризації вказаної земельної ділянки та виготовлення зведеного плану земельної ділянки з визначенням меж, відповідно до первинного плану, виготовленому КП ДОР «КБТІ» та фактично сформованих меж для подальшого спільного вирішення вказаного питання на основі добросусідства (т. 1 а.с. 16).
Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 26 квітня 2014 року за №НВ-12015046732014, виданого Управлінням Держземагенством у Криворізькому районі Дніпропетровської області, ОСОБА_4 на праві приватно власності належить земельна ділянка, площею 859 кв.м., для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1211000000:08:258:0049, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серії НОМЕР_1 , за номером НОМЕР_2 , виданого Реєстраційною службою Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області 13 серпня 2013 року (т. 1 а.с. 9). 
Після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , його дружина ОСОБА_10 є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т. 1 а.с. 5, 6), а також власницею земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1211000000:08:258:0049 (т. 1 а.с. 9).
Актом від 29.10.2014 року обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , складеним головою квартальною у комітету № 75 ОСОБА_11 , встановлено знесення ОСОБА_2 дерев`яної огорожі, які розділяла земельні ділянки за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 17).
13.02.2015 року ОСОБА_1 письмово звернулась до ОСОБА_2 про надання згоди на участь у встановленні нового паркану до 15.03.2015 року (т. 1 а.с. 20).
20.03.2015 року ОСОБА_2 , у своїй відповіді ОСОБА_1 , просила надати копію плану земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , який був виготовлений КП ДОР «КБТІ» (т. 1 а.с. 21).
19.03.2015 року ОСОБА_1 повторно письмово звернулась до ОСОБА_2 про надання згоди на участь у встановленні нового паркану (т. 1 а.с. 23).
23.07.2015 року головою квартальною у комітету № 75 ОСОБА_11 було складено акт, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоджали встановленню паркану на межі земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 25).
28.07.2015 року головою квартальною у комітету № 75 ОСОБА_11 було складено акт, відповідно до якого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перешкоджали встановленню паркану на межі земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_3 (т. 1 а.с. 26).
Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10.05.2016 року, за клопотанням позивачки, було призначено по справі судову земельно-технічну експертизу, на вирішення якої були поставлені питання: Чи має місце порушення меж земельної ділянки, площею 0,0859 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер - 1211000000:08:258:0049. Якщо є, то в чому полягають ці порушення та з боку якої земельної ділянки вони існують. Чи відповідає розташування паркану, який знаходиться між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , кадастровому плану земельної ділянки (кадастровий номер - 1211000000:08:258:0049), яка належить ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 20.08.2014 року.
Відповідно до Висновку № 28/16 судової земельно-технічної експертизи від 31.08.2016 року, проведеною експертом Іваненком А.О. встановлено, по першому питанню, що певні розбіжності (порушення) в межах земельної ділянки наявні зі сторони домоволодіння по АДРЕСА_2 в бік домоволодіння АДРЕСА_1 . Порушення полягають у невідповідному розташуванні частини огорожі. По другому питанню: на основі даних під час дослідження та наданої документації можна зробити висновок, що розташування паркану, який знаходиться між земельними ділянками по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 , на певних ділянках має відхилення та не відповідає межам кадастрового плану земельної ділянки (кадастровий номер 1211000000:08:258:0049) (т. 1 а.с. 150-157).
Встановивши, що становлений відповідачкою ОСОБА_2 паркан порушує право позивачки ОСОБА_1 на користування земельною ділянкою, площею 0,0859 грн, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог щодо усунення перешкод у користуванні цієї земельною ділянкою.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції. 
Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним.
За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
У розумінні положень наведеної норми право власності може бути також порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Власник у цьому випадку має право вимагати захисту свого права і від особи, яка перешкоджає користуванню та розпорядженню ним своїм майном, тобто може звертатися до суду з негаторним позовом.
Звернутися з негаторним позовом може власник або титульний володілець, у якого знаходиться річ, щодо якої відповідач ускладнює здійснення повноважень користування або розпорядження, а відповідачем - лише та особа, яка перешкоджає позивачеві у здійсненні його законного права користування чи розпорядження річчю.
Підставою для подання негаторного позову є вчинення третьою особою перешкод власникові в реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правопорушення і наявність його в момент подання позову.
Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення перешкод власникові у реалізації ним повноважень розпорядження або (та) користування належним йому майном.
Умовами для задоволення негаторного позову є сукупність таких обставин: майно знаходиться у власника або титульного володільця; інша особа заважає користуванню, розпорядженню цим майном; для створення таких перешкод немає правомірних підстав (припису закону, договору між власником та іншою особою тощо); у позові має бути чітко та конкретно визначено дії, які повинен здійснити відповідач для усунення порушень права власника (володільця).
Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності або права користування земельною ділянкою у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права особи (власності або користування) щодо земельної ділянки, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права на земельну ділянку (невизнання, оспорювання або чинення перешкод в користуванні, користування з порушенням законодавства, користування з порушенням прав власника або землекористувача тощо).
Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/1310/19.
Статтею 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року)
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, зобов`язана їх довести, надавши суду докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про такі обставини. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_10 є власницею житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер 1211000000:08:258:0049 (т. 1 а.с. 9).
Висновком № 28/16 судової земельно-технічної експертизи від 31.08.2016 року встановлено, що розташування паркану, який знаходиться між земельними ділянками по АДРЕСА_1 , та АДРЕСА_2 , на певних ділянках має відхилення та не відповідає межам кадастрового плану земельної ділянки (кадастровий номер 1211000000:08:258:0049), а саме зі сторони домоволодіння АДРЕСА_2 в бік домоволодіння АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 150-157).
Отже, належними та допустимими доказами підтверджено, що паркан між домоволодіннями АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 встановлено із порушенням меж земельної ділянки, належної позивачці ОСОБА_1 , що перешкоджає останній у користуванні своєю власністю, й таке порушення її прав підлягає судовому захисту в обраний позивачкою спосіб.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою ОСОБА_1 не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачка ОСОБА_2 встановила паркан на земельній ділянці позивачки, колегією суддів не приймаються, оскільки, згідно ч. 4 ст. 319 ЦК України, власність зобов`язує, а тому відповідачка ОСОБА_2 , як власниця домоволодіння АДРЕСА_2 , з боку якого виявлено порушення меж земельної ділянки позивачки, зобов`язана усунути перешкоди у користуванні останньою своєю земельною ділянкою та утримуватися в подальшому від дій щодо перешкоджанню відновленню межі (паркану) між цими домоволодіннями.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що фактично доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Отже, вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.
Ухвалюючи додаткове рішення у справі та покладаючи на ОСОБА_2 обов`язок з відшкодування ОСОБА_1 судових витрат, понесених на надання професійної правничої допомоги, у розмірі 6 600,00 грн., суд першої інстанції керувався нормами статей 133, 137 ЦПК України та виходив з того, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 600,00 грн. є обґрунтованими та не суперечять принципу розподілу судових витрат та є пропорційними до розміру задоволених позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.
Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства  є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).
Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом,  а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Згідно із частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може,   за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок спростування співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, фінансового стану обох сторін та інших обставин.
Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 та додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.
Пунктами 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.
Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). 
Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
У частині четвертій статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі № 673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу, у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).
За таких обставин колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було досліджено чи дійсно позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 600,00 грн., адже суду не було надано квитанцій про сплату цієї суми.
Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачкою ОСОБА_1 надано суду Договір №395 від 05.11.2019 року та Акт приймання-передачі виконаних робіт за цим договором (т. 2 а.с. 187-189), згідно яких розмір витрат склав 6 600,00 грн.
З урахуванням складності справи, обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності підготовки процесуальних документів та значимості таких дій у справі виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 6 600,00 грн. є обґрунтованими та їх стягнення не суперечить принципу розподілу судових витрат та є пропорційним до розміру задоволених позовних вимог.
Отже, вирішуючи питання про ухвалення додаткового рішення, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду та додаткове рішення цього ж суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду та додаткове рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційну скаргу відповідачки ОСОБА_2   - залишити без задоволення.
Рішення  Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 липня 2021 року  та додаткове рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03 листопада 2021 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 квітня 2022 року.

Головуючий: 

Судді: