ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2613/22 Справа № 209/3497/16 	  	Суддя у 1-й інстанції - Лобарчук О.О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 серпня 2022 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за  поданням головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Добридніка С.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 27 вересня 2016 року, - 
В С Т А Н О В И В:

27 вересня 2016 року Головний державний виконавець Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Добриднік С.А. звернувся до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 (а.с.1-4).

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 27 вересня 2016 року подання головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Добридніка С.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 — задоволено. Тимчасово обмежено боржнику, громадянину України ОСОБА_1 , який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язання згідно виконавчого провадження № 51906591, з виконання виконавчого листа №686/114/15 від 19.10.2015 року виданого Хмельницьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "Приватбанк" боргу в сумі 1138361,32 грн. (а.с.16).

Не погодившись з ухвалою суду, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати та постановити нову з відмовою у задоволенні подання, посилаючись на те, що дане судове рішення є незаконним, ухвалено з порушенням норм процесуального права, оскільки при ухваленні судового рішення судом першої інстанції не були в повному обсязі з`ясовані обставини, що мають істотне значення для розгляду подання, а висновки суду щодо ухилення від виконання рішення суду та невжиття жодних заходів щодо такого виконання не відповідають дійсності, що потягло порушення судом норм діючого законодавства (а.с.23-24).

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 19.10.2015 року видано виконавчий лист № 686/114/15 Хмельницького міськрайонного суду на підставі рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у сумі 55019,88 дол. США, що еквівалентне за курсом НБУ станом на 18.05.2015 р. 1138361,32 грн., яка складається з наступного: 45126,79 дол. США — заборгованість кредитом; 8393,09 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1500 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом, а також 133385,60 грн. в тому числі: пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у сумі 76217,62 грн.; штраф (фіксована частина) у сумі 250 грн.; штраф (процентна складова) у сумі 56917,98 грн. (а.с.5).
Постановою державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 10.08.2016 року було відкрито виконавче провадження за виконавчим листом № 686/114/15 виданим 19.10.2015 року Хмельницьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" боргу в сумі 1138361,32 грн. (а.с.7).
Відповідно до довідки від 08.08.2016 року стягувачем було встановлено, що боржник неофіційно працевлаштований в м. Дніпродзержинську та фактично мешкає в найманій квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.6).
Відповідно до акту від 17.08.2016 року державним виконавцем згідно ст.15 Закону України "Про виконавче провадження" здійснено вихід за адресою мешкання боржника, ніхто двері не відкрив (а.с.9).
Відповідно до інформаційної довідки від 17.08.2016 року, визначено все належне на праві власності майно боржнику ОСОБА_1 (а.с.10).

Задовольняючи подання суд першої інстанції прийшов до висновку, що рішення до теперішнього часу не виконано, а боржник ухиляється від його виконання, не вживає жодних заходів щодо виконання рішення. Об`єктивних причин для невиконання рішення суду (хвороба, наявність інвалідності тощо) не було встановлено, а державним виконавцем вжито всіх заходів, передбачених ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження».

Однак погодитись з таким висновком суду 1 інстанції, не можна, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, нормам матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об`єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров`я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними і цьому Пакті.
Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
Це право віднесено у ЦК до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме — до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.
Закон України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" від 21 січня 1994 року регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
За змістом п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року, з наступними змінами, державний виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов`язань за рішенням.
Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.
Тобто ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням є будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).
У п. 3 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ “Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах” від 07 лютого 2014 року №6 зазначено, що Законом України “Про виконавче провадження” передбачено заборону на зловживання процесуальними правами під час здійснення виконавчого провадження, особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій (частина сьома статті 12). У зв`язку із цим у разі доведення факту зловживання процесуальними правами чи невиконання обов`язків, передбачених статтею 12 Закону України “Про виконавче провадження” під час здійснення виконавчого провадження зазначене може бути підставою для відповідного реагування, зокрема звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України згідно зі статтею 377-1 ЦПК, пунктом 18 частини третьої статті 11 Закону України “Про виконавче провадження”.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
У зв`язку із цим про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов`язків у виконавчому провадженні може свідчити невиконання ним своїх обов`язків, передбачених ч. 6 ст. 12 Закону № 606-XIV, зокрема, утримання від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надання у строк, встановлений державним виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасна явка за викликом державного виконавця; письмове повідомлення державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Таким чином, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України можливе лише у разі доведення факту ухилення боржника від виконання зобов`язання.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення.
Необхідною передумовою обрання такого заходу забезпечення виконання рішення суду, як обмеження боржника у праві виїзду за межі України, що передбачено ст. 441 ЦПК України, є встановлення судом дійсних обставин ухилення боржника від виконання судового рішення. Такі обставини суд повинен установити, виходячи з відомостей зазначених у поданні, матеріалів виконавчого провадження та пояснень державного виконавця.
В силу ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу.
Відповідно, наявність умислу та інші факти, як обставини, які є предметом посилання суб`єкта подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України як на підставу його вимог, підлягають доведенню.

Із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем не було надано жодного доказу на підтвердження доводів про те, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов`язань та вчиняє дії, які ускладнюють виконання рішення суду, а надані докази про те, які заходи здійснювались державним виконавцем для виконання рішення суду, зокрема складення Акту державним виконавцем від 17.08.2016 року щодо виходу за адресою проживання боржника ОСОБА_1 , не є достатніми доказами вжиття усіх можливих заходів в межах повноважень державного виконавця до звернення з цим поданням, як і не надано взагалі доказів про те, що боржник отримував виклики державного виконавця та обізнаний про наявність виконавчого провадження.

Однією з підстав для відмови у задоволенні подань державних виконавців є неповнота вчинення виконавчих дій, відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов`язань і відомостей про обізнаність боржника щодо наявності відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання.

Отже, державний виконавець не довів та в матеріалах подання відсутні будь-які докази того, що державним виконавцем були здійснені всі можливі заходи забезпечення виконавчого провадження, а боржник свідомо ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нбого рішенням суду, з урахуванням того, що тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, та боржник дійсно має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення, а тому у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для обмеження останньої у праві виїзду за межі України.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до помилкового вирішення питання у зв`язку з чим вона підлягає до скасування з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволені подання.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 27 вересня 2016 року – скасувати.

У задоволені подання головного державного виконавця Дніпровського відділу державної виконавчої служби міста Дніпродзержинськ Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Добридніка С.А. про встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України боржнику ОСОБА_1 - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: