Постанова                                             
Іменем України
14 травня 2022 року 
м. Київ
справа № 944/3046/20
провадження № 61-19719св21
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Мартєва С. Ю., Сердюка В. В., Стрільчука В. А., 
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року у складі судді Кондратьєвої Н. А. та постанову Львівського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року 
у складі колегії суддів: Савуляка Р. В., Мікуш Ю. Р., Приколоти Т. І.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позовна заява мотивована тим, що 04 грудня 2007 року відповідач звернувся до Закритого акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на АТ КБ «ПриватБанк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву 
від 04 грудня 2007 року. 
Відповідач підтвердив згоду на те, що заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом 
у заяві. Банк на підставі договору надання банківських послуг відкрив позивачу картковий рахунок з початковим лімітом, зазначеним у заяві про приєднання до банківських послуг (5 000 грн). У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 40 000 грн. 
Свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі, а саме: надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором.
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору станом на 28 квітня 2020 року утворилася заборгованість 
у розмірі 76 398,86 грн, з яких: 53 346,27 грн - заборгованість за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту); 15 625,98 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 3 550,47 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до 
статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України); 250 грн - штраф (фіксована частина); 3 626,14 грн - штраф (процентна складова).
На підставі викладеного АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з  ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором у розмірі 76 398,86 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» 76 398,86 грн заборгованості.
Стягнуто з ОСОБА_1 користь АТ КБ «ПриватБанк» 2 102 грн судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тобто не погасив кредит, не сплатив відсотки за користування кредитом, тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Так, відповідач користувався кредитними коштами, частково здійснював погашення заборгованості за кредитним договором. Місцевий суд взяв до уваги розрахунок заборгованості, наданий позивачем, стороною відповідача такий розрахунок не спростовано, не наведено контррозрахунку, який би підтверджував факт повного або часткового погашення заборгованості за договором, не надано доказів повної та своєчасної сплати заборгованості перед банком та відсутності заборгованості за договором або її наявності у розмірі, що відрізняється від запропонованої банком.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Львівського апеляційного суду від 02 листопада 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що у заяві, підписаній відповідачем, вказано, що він згоден з тим, що ця заява разом із умовами та правилами надання банківських послуг 
і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився, погодився з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду, ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень відповідач посилається на пункт 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), пункт 5 частини першої 
статті 411 ЦПК України.
У касаційній скарзі ОСОБА_1 вказує, що жодних листів, судових повісток, копій позовної заяви з доданими матеріалами він не отримував та не знав про сам факт наявності цивільної справи та судових засідань. Таким чином, рішення суду першої інстанції від 03 грудня 2020 року було ухвалено без належного повідомлення відповідача про дату, час і місце судового засідання, що позбавило останнього надати докази на заперечення поданого позову.
Касаційна скарга також мотивована тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами розмір кредитної заборгованості. Надані позивачем виписка та розрахунок заборгованості за кредитом, підготовлені співробітниками банку, є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача.
Позивач не надав до суду первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку та довідці, є правильними. При цьому, матеріали справи не підтверджують заборгованість за кредитним договором у розмірі 76 398,86 грн, враховуючи, що згідно з анкетою-заявою відповідачем отримано кредит у розмірі 5 000 грн. 
Умови та правила надання банківських послуг, витяг з тарифів обслуговування кредитної картки, на які посилається відповідач як на підставу заявлених вимог, не підписані відповідачем. Банк не подав до суду доказів, що зазначені умови та правила, а також витяг з тарифів обслуговування кредитної картки були додатком до анкети-заяви, підписаної відповідачем, тому їх не можна вважати складовими частинами укладеного між сторонами кредитного договору. 
Позивач не надав доказів того, що відповідна картка, передбачена умовами заяви, була видана відповідачу чи продовжена. Також не надано суду відомостей, що підтверджують строк дії картки та доказів зарахування на неї кредитних коштів. Позивач не надав суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником. Додана до матеріалів справи довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» не містить відомостей про отримання зазначених документів з боку позичальника, ознайомлення останнього з вказаною довідкою та прикладами використання кредитних коштів.
Інший учасник справи не скористався своїми правами на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направив.
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2021 року відкрито касаційне провадження і витребувано цивільну справу.
10 січня 2022 року справу передано до Верховного Суду.
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 лютого 2022 року справу призначено до розгляду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що ОСОБА_1 04 грудня 2007 року підписав заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг 
у ЗАТ КБ «ПриватБанк», назву якого змінено на АТ КБ «ПриватБанк».
У вказаній заяві зазначено термін дії картки - 07/11, кредитний ліміт - 5 000 грн. При цьому базову відсоткову ставку зазначено у розмірі 1,9 % на місяць з розрахунку 360 днів у році або 1 %.
Відповідно до довідки АТ КБ «ПриватБанк» 04 грудня 2007 року було встановлено кредитний ліміт у розмірі 5 000 грн, 12 лютого 2009 року кредитний ліміт було зменшено до 3 000 грн, 18 квітня 2009 року кредитний ліміт було зменшено до 2 400 грн, 17 червня 2009 року кредитний ліміт було зменшено до2 170 грн, 24 жовтня 2009 року кредитний ліміт було збільшено до 3 000 грн, 10 серпня 2010 року кредитний ліміт було збільшено 
до 5 000 грн, 22 жовтня 2010 року кредитний ліміт було збільшено 
до 6 000 грн, 25 листопада 2010 року кредитний ліміт було збільшено 
до 8 000 грн, 06 січня 2011 року кредитний ліміт було збільшено до 10 000 грн, 29 травня 2011 року кредитний ліміт було збільшено до 13 000 грн, 03 жовтня 2011 року кредитний ліміт було зменшено до 10 000 грн, 27 червня 2013 року кредитний ліміт було збільшено до 15 000 грн, 13 липня 2016 року кредитний ліміт було збільшено до 19 000 грн, 28 жовтня 2016 року кредитний ліміт було збільшено до 24 000 грн, 05 липня 2017 року кредитний ліміт було збільшено до 39 000 грн, 02 листопада 2017 року кредитний ліміт було збільшено 
до 40 000 грн.
Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» між сторонами був підписаний кредитний договір, за яким відповідачу було надано кредитні картки, а саме: 28 червня 2007 року з терміном дії - 07/11, 22 квітня 2008 року з терміном 
дії - 07/11, 03 березня 2014 року з терміном дії - 06/17, 17 березня 2017 року з терміном дії - 05/20, 31 березня 2020 року з терміном дії - 04/23.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості станом 
на 28 квітня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 76 398,86 грн, з яких: 53 346,27 грн - заборгованість за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту); 15 625,98 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 3 550,47 грн - заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит відповідно до статті 625 ЦК України; 250 грн - штраф (фіксована частина); 3 626,14 грн - штраф (процентна складова).
До кредитного договору банк додав довідку про умови кредитування платіжної картки «Кредитка Універсальна» 55 днів пільгового періоду, підписану ОСОБА_1 , витяг з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з умов та правил надання банківських послуг у АТ КБ «ПриватБанк», які не підписані відповідачем.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених 
у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга підлягає задоволенню.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду не відповідають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» вказувало, що ОСОБА_1 не виконав умови укладеного між сторонами кредитного договору, тому станом на 28 квітня 2020 року утворилася заборгованість 
у розмірі 76 398,86 грн.
Заперечуючи проти заявлених у справі вимог,  ОСОБА_1 вказував, що заявлена до стягнення сума не ґрунтується на укладеному між сторонами договорі, наданий позивачем розрахунок не підтверджений матеріалами справи, відповідач отримав у борг лише 5 000 грн, які повернув у повному розмірі, та не був ознайомлений, зокрема і під підпис, з наданими банком умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами обслуговування кредитної картки.
Задовольняючи позов, суди виходили з того, що у заяві, підписаній відповідачем, зазначено, що він згоден з тим, що ця заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та погодився з умовами та правилами надання банківських послуг 
і тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. ОСОБА_1 не виконав свої зобов`язання за кредитним договором, тобто не погасив кредит, не сплатив відсотки за користування кредитом, тому позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідач не спростував наданий позивачем розрахунок заборгованості.
Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з вказаними висновками судів, враховуючи наступне.
Згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним 
(стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір,                          в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку                       ЗАТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі № 128/149/17 (провадження № 61-19804св19).
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути заборгованість за тілом кредиту, відсотками та штрафи.
Як на підставу своїх позовних вимог про погашення кредиту, позивач посилався на витяг з умов та правил надання банківських послуг, які не підписані відповідачем.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме додані до позовної заяви умови та правила надання банківських послуг розумів відповідач, ознайомився і погодилася з ними, підписуючи заяву від 04 грудня 2007 року.
Витяг з умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які не підписані відповідачем, не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору.
Так, надані позивачем умови та правила надання банківських послуг, 
з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, 
а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Отже, сама по собі підписана заява про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, без надання належних та допустимих доказів, що підтверджують укладення договору, не може бути підставою для стягнення процентів за користування кредитними коштами, пені та штрафів за невиконання кредитного договору, оскільки така заява не може розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
На підставі викладеного відсутні правові підстави для стягнення з відповідача штрафів, що передбачені умовами та правилами надання банківських послуг, які не підписані відповідачем, тому висновки судів в цій частині є помилковими та не узгоджуються з вказаними вище нормами матеріального права.
Крім того, не можна погодитися з висновками судів в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту та відсотками, враховуючи наступне.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).
Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, звертаючись до суду з цим позовом банк подав до суду заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, витяг з умов та правил надання банківських послуг, розрахунок заборгованості, виписку з рахунку, довідку щодо встановлення кредитного ліміту та строку дії карток.
З доданих банком виписки з рахунку та розрахунку заборгованості встановлено, що при нарахуванні заборгованості за кредитним договором до графи залишок після операції були включені: щомісячні комісія, відсотки за користування, страховий платіж, пеня за прострочку кредиту, які не були передбачені умовами підписаної позивачем заяви приєднання до умов та правил. При цьому механізм нарахування банком відсотків включав сукупність зазначених складових (сум).
Крім того, в заяві від 04 грудня 2007 року, підписаній відповідачем, зазначено, що базова відсоткова ставка становить 1,9 % на місяць з розрахунку 360 днів у році або 1 %. Проте відповідач не обґрунтував, чому у розрахунку заборгованості була використана поточна процента ставка саме у розмірі 22,8 %.
Разом з тим, визначена позивачем сума заборгованості за тілом кредиту (заборгованість за простроченим тілом кредиту) у розмірі 53 346,27 грн не підтверджена належними доказами.
З поданої банком виписки по рахунку за період з 04 грудня 2007 року 
до 01 березня 2020 року вбачається, що відповідачем сплачено заборгованість за тілом кредиту у повному розмірі. Так, після збільшення кредитного ліміту 02 листопада 2017 року до 40 000 грн відповідачем 
було сплачено (перераховано, поповнено готівкою у терміналі самообслуговування, списано банком з іншого рахунку позичальника) 
у період до 01 березня 2020 року - 68 231,76 грн. У вказаний період 
(з 02 листопада 2017 року до 01 березня 2020 року) відповідачем було використано лише 43 грн на «Телеком послуги: IVR3700 Kievsta, ID платежу 564412688». 
Таким чином, доводи відповідача про відсутність належним чином обґрунтованої підстави для стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 68 231,76 грн заслуговують на увагу.
За змістом частин першої, третьої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно з частиною другою статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу (частини друга та четверта статті 83 ЦПК України).
Встановлено, що позивач не подав до суду першої інстанції належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених у справі вимог, зокрема, 
не долучив обґрунтованого розрахунку заборгованості, який узгоджується 
з матеріалами справи.
При цьому банк, керуючись частиною третьою статті 211 ЦПК України, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності (за відсутності представника), вказував, що докази, які необхідні для розгляду заявленого між сторонами спору, знаходяться у матеріалах справи. Позивач зазначав, що у нього відсутні інші клопотання та заяви. Банк не заперечував щодо заочного розгляду справи.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Неприпустимим є витребування і приєднання до справи матеріалів на підтвердження висновків і мотивів рішення після його ухвалення.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 12 серпня 
2020 року у справі № 299/957/14-ц (провадження № 61-5660св20).
Отже, згідно з випискою по рахунку, наданою позивачем, позичальник користувався кредитними коштами та повністю сплатив заборгованість перед банком відповідно до умов підписаної між сторонами заяви 
від 04 грудня 2007 року про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у ЗАТ КБ «ПриватБанк».
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». 
Згідно із вказаною нормою Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. 
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Таким чином, виписка з карткового рахунку, що міститься в матеріалах справи є належним доказом відсутності заборгованості відповідача за тілом кредиту.
За спірний період позичальник за рахунок кредитних коштів отримував готівку у банкоматі та відділенні банку, купував товари та перераховував кошти на інші рахунки. Разом з тим, через термінал самообслуговування, шляхом безготівкового перерахунку тощо відповідач повернув кредитні кошти. Крім того, банк здійснював автоматичне погашення заборгованості шляхом перерахування (списання) коштів з іншої картки відповідача. Вказані обставини підтверджені випискою по рахунку за період з 04 грудня 2007 року 
до 01 березня 2020 року.
Не заперечував банк і щодо відсутності заборгованості за поточним тілом кредиту, про що зазначив в позовній заяві особисто.
Таким чином, при розгляді справи суди не перевірили з достатньою повнотою у сукупності доводів сторін, у судових рішеннях не зазначили конкретних обставин, які підтверджують у повному розмірі заявлені у справі вимоги.
Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, якими суд керувався при вирішенні позову. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Відповідно до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.
Відтак, суди не звернули уваги на документи, які містяться в матеріалах справи та не підтверджують заборгованість відповідача у заявленому до стягнення розмірі за тілом кредиту, відсотками та штрафами, тому дійшли помилкового висновку про задоволення позову.
У разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення 
змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій 
статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення «contra proferentem». 
«Contra proferentem» (лат. «verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem») - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав. Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» («no individually negotiated»), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» («under the diminant sinfluence of the party»).
Встановлені судами обставини, а також наявні у матеріалах справи докази дають підстави для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій, з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позову.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, то рішення судів першої та апеляційної інстанцій необхідно скасувати та прийняти нову постанову про відмову і задоволенні позовних вимог.
Щодо судових витрат
За змістом частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі часткового задоволення 
позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана, зокрема, юридичною особою судовий збір встановлюється у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
У пункті 6 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду судовий збір встановлюється у розмірі 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.
Відповідно до пункту 7 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду касаційної скарги на рішення суду судовий збір встановлюється у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
За змістом Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб з 01 січня 2020 року 
становив 2 102 грн.
Ціна позову становила 76 398,86 грн.
Отже, позивачу за звернення до суду з позовною заявою необхідно було 
сплатити судовий збір у розмірі 2 102 грн (1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб), оскільки 1,5 відсотка ціни позову становить 1 145,98 грн (76 398,86 грн ? 1,5 %).
Також відповідач зобов`язаний був сплатити за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції судовий збір у розмірі3 153 грн 
(2 102 грн (судовий збір за звернення до суду з позовом) ? 150 % (ставка судового збору за подання до суду апеляційної скарги)).
Крім того, відповідач зобов`язаний був сплатити за подання до суду касаційної скарги на рішення місцевого суду та постанову апеляційного суду судовий збір у розмірі 4 204 грн (2 102 грн (судовий збір за звернення до суду з позовом) ? 200 % (ставка судового збору за подання касаційної скарги)).
Разом з тим, відповідач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях відповідно до пункту 13 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
Оскільки у задоволенні заявлених у справі вимог відмовлено повністю, то відповідно до частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.
Отже, з позивача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 153 грн за подання до суду апеляційної скарги та до спеціального фонду Державного бюджету України підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4 204 грн за подання до суду касаційної скарги.
Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03 грудня 
2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 02 листопада 
2021 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Відмовити у задоволенні позову Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» в дохід держави судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення Яворівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року у розмірі 3 153 (три тисячі сто п`ятдесят три) гривні.
Стягнути з Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до спеціального фонду Державного бюджету України судовий збір за подання касаційної скарги на рішення Яворівського районного суду Львівської 
області від 03 грудня 2020 року та постанову Львівського апеляційного 
суду від 02 листопада 2021 року в розмірі 4 204 (чотири тисячі двісті 
чотири) гривні за такими реквізитами: Отримувач коштів - ГУК 
у м. Києві/Печерс. р-н/22030102, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783, Банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), Рахунку отримувача (стандарт IBAN) - UA288999980313151207000026007, Код класифікації доходів бюджету - 22030102, Найменування податку, збору, платежу - Судовий збір (Верховний Суд, 055).
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
Головуючий                                                                                    І. М. Фаловська
Судді                                                                                                В. М. Ігнатенко
С. Ю. Мартєв
В. В. Сердюк
В. А. Стрільчук