ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3951/22 Справа № 173/886/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року                                                                м. Дніпро
       Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Деркач Н.М., Куценко Т.Р. 
секретар судового засідання: Заворотний К.Я.

сторони
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач: Верхівцевська міська рада Кам`янського району Дніпропетровської області 
третя особа, що не заявляє самостійних вимог Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області
       розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року, яке постановлене суддею Петрюк Т.М., в місті Верхньодніпровську, повний текст складений 05 лютого 2022 року,- 
                                       
                                        В С Т А Н О В И В:
       
       У травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області та просив визнати за ним право на земельну частку (пай), в розмірі 7 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області.
       В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що до України на постійне місце проживання він переїхав у 1998 році,в період з 15.05.1998 року по 09.02.2006 року він був членом Держплемзаводу «Любомирівка» Дніпропетровської області, працював скотарем дійної бригади.
       У 2004 році, у зв`язку з розпаювання земель вказаного вище підприємства, ОСОБА_1 звернувся за отриманням паю, але отримав відмову, бо на той момент ще не набув громадянства України. Після набуття громадянства України, у 2005 році, позивач пай також не отримав.
       Згідно відповіді відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління Держгеокадастру в Дніпропетровській області, він не значиться у списках працюючих членів та пенсіонерів з числа ВАТ «Племзавод Любомирівка» на території Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району. Розпаювання земель ВАТ «Племзавод Любомирівка» відбулося згідно п. 8 ст. 10 перехідних положень Земельного кодексу України.
       Позивач вважав, що він набув право на отримання земельної частки (паю), але помилково не внесений до списку осіб, які мають відповідне право, адже був членом ВАТ «Племзавод Любомирівка» в період з 15.05.1998 року по 09.02.2006 року, що й стало підставою звернення до суду.
       Рішенням  Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області, третя особа, що не заявляє самостійних вимог Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, про визнання права на земельну частку ( пай) - відмовлено.
       Судові витрати по сплаті судового збору покладено на позивача.
       В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, визначивши за ним право на земельну частку (пай), в розмірі 7 умовних кадастрових гектарів, без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), розташованої на території Верхівцевської міської ради Кам`янського району Дніпропетровської області, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та не повнез`ясування обставин справи.
       Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ним не надано доказів,на підтвердження того, що позивач на час розпаювання земель був членом ВАТ "Племзавод "Любомирівка", так як при перетворенні Держплемзаводу Любомирівка в ВАТ "Племзавод "Любомирівка" всі працівники, працюючи на підприємстві під час перетворення, стали членами ВАТ "Племзавод "Любомирівка", на підтвердження того, що під час перетворення Держплемзаводу Любомирівка в ВАТ "Племзавод "Любомирівка", позивач був працівником державного заводу, останнім до позову була надана трудова книжка. Вважає, що його безпідставно не внесли до списку осіб, що додається до Державного акту на право колективної власності на землю. 
       Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_1 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
       Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що згідно даних трудової книжки, позивач працював у Держплемзаводі «Любомирівка» ( в подальшому ВАТ «Племзовод «Любомирівка» скотарем дійної бригади з 15.05.1998 року по 09.02.2006 року. (а.с. 11)
       У відповідності до листа відділу у Верхньодніпровському районі Головного управління держгеокадастру у Дніпропетровській області від 19.04.2021 року № 7/133-21 встановлено, що ОСОБА_1 не значиться у списку працюючих членів та пенсіонерів з числа ВАТ «Племзавод Любомирівка», які мають право на отримання земельної частки (паю), який є складовою технічної документації по приватизації земель ВАТ «Племзавод Любомирівка» на території Верхівцевської міської ради Верхньодніпровського району. (а.с. 20)
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження членства позивача у ВАТ «Племзавод «Любомирівка» або наявність у позивача акцій даного товариства, тому у ОСОБА_1 , не виникло право на земельну частку (пай) земель колишнього ВАТ «Племзавод «Любомирівка». 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
       Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
       Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Відповідно до частини дев`ятої статті 5 ЗК України (в редакції від 22 червня 1993 року), кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому частинами шостою і сьомою статті 6 цього Кодексу.
       Згідно з частиною першою статті 22 ЗК України, право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право.
       Пунктом 1 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства.
       Відповідно до пункту 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю.
       Згідно зі статтями 22, 23 ЗК України, у редакції від 22 червня 1993 року, та відповідно до вище зазначеного Указу, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах КСП на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання КСП цього акта.
       Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку.
       Позови громадян, пов`язані з паюванням земель (зокрема, про визнання права на земельну частку (пай), її розмір, незаконність відмови у видачі сертифіката, виділення паю в натурі), можуть бути предметом розгляду судів. Відповідачами в таких справах є КСП, сільськогосподарські кооперативи, районна державна адміністрація, яка затверджувала розмір паю, вирішувала питання про видачу сертифіката, а також виконавчий орган чи орган місцевого самоврядування, що має вирішувати питання про виділення земельної частки (паю) в натурі, тощо.
       Зважаючи на те, що ОСОБА_1 не надав належних доказів на підтвердження його членства у ВАТ «Племзавод «Любомирівка» або наявність у позивача акцій даного підприємства, які підтвердили б його членство у вищевказаному акціонерному товаристві, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що у ОСОБА_1 , не виникло право на земельну частку (пай) земель колишнього ВАТ «Племзавод «Любомирівка», оскільки позивачем не доведений факт членства у цьому товаристві.
       Колегія суддів вважає безпідставними твердження апелянта про те, що він має право на пай, оскільки був членом ВАТ "Племзавод "Любомирівка" і що при перетворенні Держплемзаводу Любомирівка в ВАТ "Племзавод "Любомирівка" всі працівники, працюючи на підприємстві під час перетворення, стали членами ВАТ "Племзавод "Любомирівка", так як будь-які докази, які б підтверджували членство позивача у ВАТ "Племзавод "Любомирівка" останнім не надані, також відсутні докази про наявність у позивача акцій даного товариства.
       Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди із висновками суду щодо обставин справи.
       Відповідно до ч.1 ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції постановив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
       На підставі наведеного та враховуючи, що апеляційна скарга не містить доводів, які б були підставою для скасування рішення суду, колегія суддів приходить до висновку, що підстави для скасування чи зміни рішення суду відсутні.
       На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
                                       П О С Т А Н О В И В:
       
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 27 січня 2022 року -  залишити без змін.
       Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складений 08 червня 2022 року.
Головуючий:                                         А.П. Барильська

Судді:                                                                Н.М. Деркач
                                                                                                                                                                                            Т.Р. Куценко