ПОСТАНОВА
Іменем України

26 травня 2022 року 
Київ
справа №420/6845/18
адміністративне провадження № К/9901/31905/19  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Мельник-Томенко Ж.М., 
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу
за позовом ОСОБА_1 
до Приватного виконавця Колечка Дмитра Миколайовича
третя особа: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»
про визнання протиправною та скасування постанови, 
провадження по якій відкрито
за касаційною скаргою Приватного виконавця Колечка Дмитра Миколайовича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.07.2019 (головуючий суддя - Корой С.М.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 (головуючий суддя - Шеметенко Л.П., судді - Стас Л.В., Турецька І.О.), 

ВСТАНОВИВ:
І.          Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
1. У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до Приватного виконавця Колечка Дмитра Миколайовича, третя особа: Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», в якому просив суд визнати протиправною та скасувати постанову від 27.09.2018 про стягнення з боржника у виконавчому провадженні ВП №57313480 основної винагороди.
2. В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що спірна постанова прийнята з порушенням вимог Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, позивач посилався на те, що у виконавчому провадженні стягувач відкликав виконавчий документ, але незважаючи на це, відповідачем прийнято постанову, яка направлена на примусове стягнення з позивача основної винагороди приватного виконавця. Позивач стверджував, що приватним виконавцем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду по фактичному стягненню з боржника на користь стягувача присуджених сум, а тому вважав, що підстави для стягнення основної винагороди відсутні.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
3. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.07.2019 адміністративний позов задоволено.
Визнано протиправною та скасовано постанову приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича від 27.09.2018 про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні ВП №57313480.
4. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки відповідачем не було здійснено дій з примусового виконання рішення суду про стягнення з боржника на користь стягувача присуджених сум, у відповідача були відсутні підстави для стягнення основної винагороди в тому розмірі, який визначений в оскаржуваній постанові про стягнення основної винагороди. Суд першої інстанції, посилаючись на ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», вказав, що обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є фактичне виконання судового рішення та вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень, а виконавчий збір стягується з фактично стягнутої суми, при цьому розмір виконавчого збору вираховується саме з фактично стягнутої суми.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
5. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.07.2019 змінено шляхом виключення з його мотивувальної частини посилання на положення ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII в редакції до 28.08.2018.
В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.07.2019 залишено без змін.
6. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що розмір основної винагороди приватного виконавця, порядок її розрахунку та випадки, коли така винагорода підлягає стягненню, визначають Закон України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» від 02.06.2016 №1403-VIII та постанова Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 «Про затвердження Порядку виплати винагород державним виконавцям та їх розмірів і розміру основної винагороди приватного виконавця», з яких вбачається, що приватний виконавець одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом, у разі коли приватний виконавець забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру. В свою чергу, у разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим документом, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми.
7. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що у спірних правовідносинах приватним виконавцем не було забезпечено ані повного, ані часткового виконання виконавчого документа майнового характеру, а тому правові підстави для стягнення основної винагороди відсутні.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї
8. У листопаді 2019 року приватний виконавець Колечко Дмитро Миколайович звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права,  просить рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.07.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
9. Касаційна скарга мотивована тим, що в редакції ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 03.07.2018 виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів, а не у розмірі 10 відсотків від фактично стягнутої суми.
10. Відповідач також посилається на ч. 3 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів» та зазначає, що основна винагорода приватного виконавця за рішеннями майнового характеру встановлюється у вигляді відсотка суми, що підлягає стягненню. Вважає, що має законодавчо закріплене право на винагороду саме від суми, що підлягає стягненню, а не від фактично стягнутої суми у межах виконавчого провадження.
11. В касаційній скарзі відповідач стверджує, що викладена в оскаржуваних рішеннях позиція судів першої та апеляційної інстанцій виключає практичну можливість стягнення основної винагороди за межами виконавчого провадження, адже приватний виконавець повинен отримувати основну винагороду виключно зі стягнутих сум. Також скаржник вважає, що регулювання стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця є однаковим, що не було враховано судом апеляційної інстанції.
12. У відзиві на касаційну скаргу позивач вважає доводи касаційної скарги необґрунтованими, просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін. Позивач зазначає, що він виконав рішення суду добровільно, приватним виконавцем в межах виконавчого провадження №57313480 фактично не було здійснено жодних виконавчих дій. На переконання позивача, законодавством встановлено, що основна винагорода приватного виконавця є його особистим доходом за виконану роботу, і ця винагорода має виплачуватися пропорційно від фактично стягнутої суми.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
13. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.11.2019 для розгляду справи №420/6845/18 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя: Жук А.В., судді: Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко   Ж.М.
14. Ухвалою Верховного Суду від 28.11.2019 відкрито касаційне провадження за вищевказаною касаційною скаргою та встановлено строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.
15. Ухвалою Верховного Суду від 19.05.2022 задоволено заяву судді Мартинюк Н.М. про самовідвід. Відведено суддю Мартинюк Н.М. від участі у розгляді касаційної скарги Приватного виконавця Колечка Дмитра Миколайовича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.07.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 у справі №420/6845/18.
16. Протоколом  автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2022 для розгляду справи №420/6845/18 визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя: Жук А.В., судді: Загороднюк А.Г., Мельник-Томенко   Ж.М.
17. Ухвалою Верховного Суду від 25.05.2022 справу призначено до касаційного розгляду в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
ІІ. Встановлені судами фактичні обставини справи
18. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 27.09.2018 на адресу приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Дмитра Миколайовича надійшла заява представника АТ «Райффайзен Банк Аваль» Онощенко К.В. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа по справі №520/11289/15-ц, виданого Київським районним судом міста Одеси 05.04.2018, про стягнення в солідарному порядку з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь Публічного Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором « 014/0049/85/72000 від 26.03.2007 31924,45 дол. США (за курсом НБУ на момент звернення до суду з позовом дорівнює 701 180,73 грн.).
19. Розглянувши вищевказану заяву та додані до неї документи, 27.09.2018 приватним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з виконання вищезазначеного виконавчого документа ВП №57313480. Копія зазначеної постанови була надіслана рекомендованою поштою з повідомленням про вручення сторонам виконавчого провадження 27.09.2018 за вих. №827.
20. Пунктом 3 постанови про відкриття виконавчого провадження визначено стягнути з боржника основну винагороду приватного виконавця у розмірі 70   118,07 грн.
21. 27 вересня 2018 року приватним виконавцем було винесено постанову про стягнення з боржника основної винагороди у сумі 70   118,07 грн, в якій було здійснено відповідний розрахунок та зазначено про порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця. Копія зазначеної постанови була надіслана рекомендованою поштою з повідомленням про вручення боржнику 27.09.2018 за вих. №829.
22. Також, 27.09.2018, у відповідності до положень статей 18, 26, 27, 28, 42, 48, 52, 56 Закону України «Про виконавче провадження», статті 59 Закону України «Про банки та банківську діяльність», статті 6 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», пунктів 10.1., 10.3. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, пунктів 1.2., 6.1., 6.2., 6.3., 6.10., 6.11., 6.12. Положення про виконання банками документів на переказ, примусове списання і арешт коштів в іноземних валютах та банківських металів, пунктів 4.1.9., 4.1.10 Інструкції з організації примусового виконання рішень, за заявою представника стягувача, та з метою забезпечення своєчасного та повного виконання виконавчого документа, винесена постанова про арешт майна та коштів боржника, якою був накладений арешт на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_1 , а також на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів на суму 786   000,00 грн, що знаходяться на всіх рахунках боржника ОСОБА_1 , в тому числі, що будуть відкритті після винесення постанови про накладення арешту в будь-якій банківській установі, що здійснює діяльність на території України.
23. 14 лютого 2019 року на адресу приватного виконавця надійшла заява представника стягувача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» Онощенко К.В. про повернення виконавчого документа стягувачу без виконання, у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
24. 14 лютого 2019 року у відповідності до пункту 1 частини 1 статті 37, частини 3 статті 37, частин 1, 2 статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», приватним виконавцем винесено відповідну постанову, якою виконавчий лист по справі №520/11289/15-ц, виданий Київським районним судом міста Одеси 05.04.2018 та невикористаний авансований внесок було повернуто стягувачу, припинено чинність арештів майна боржника, скасовано інші заходи примусового виконання рішення.
25. Пунктом 3 вищевказаної постанови визначено, що постанова від 27.09.2018 ВП №57313480, про стягнення з боржника основної винагороди за примусове виконання виконавчого листа №520/11289/15-ц, виданого Київським районним судом міста Одеси 05.04.2018, підлягає примусовому виконанню у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».,
26. Не погоджуючись із постановою про стягнення основної винагороди від 27.09.2018, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. Позиція Верховного Суду
27. За приписами ч. 1 ст. 341 КАС України (в редакції, чинній на дату подання касаційної скарги) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права. 
28.   Оцінюючи обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
29. Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 02.06.2016 №1404-VIII «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
30. Частина перша статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
31. Згідно з частиною першою статті 31 Закону України від 02.06.2016 №1403-VIII «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» визначено, що за вчинення виконавчих дій приватному виконавцю сплачується винагорода.
32. Відповідно до частин другої, третьої та четвертої статті 31 Закону №1403-VIII винагорода приватного виконавця складається з основної та додаткової.
Основна винагорода приватного виконавця залежно від виконавчих дій, що підлягають вчиненню у виконавчому провадженні, встановлюється у вигляді: 1) фіксованої суми - у разі виконання рішення немайнового характеру; 2) відсотка суми, що підлягає стягненню, або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
Розмір основної винагороди приватного виконавця встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Основна винагорода приватного виконавця, що встановлюється у відсотках, стягується з боржника разом із сумою, що підлягає стягненню за виконавчим документом (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
33. Частина п`ята статті 31 вказаного Закону передбачає, що, якщо суму, передбачену в частині четвертій цієї статті, стягнуто частково, сума основної винагороди приватного виконавця, визначена як відсоток суми стягнення, виплачується пропорційно до фактично стягнутої суми (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
34. Основна винагорода, що встановлюється у вигляді фіксованої суми, стягується після повного виконання рішення (частина шоста статті 31 Закону).
35. На виконання статті 31 Закону України  «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» постановою Кабінету Міністрів України від 08.09.2016 №643 затверджено Порядок виплати винагород державним виконавцям та їх розміри і розмір основної винагороди приватного виконавця.
36. Відповідно до пункту 19 Порядку №643 приватний виконавець, який забезпечив повне або часткове виконання виконавчого документа майнового характеру в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження», одержує основну винагороду у розмірі 10 відсотків стягнутої ним суми або вартості майна, що підлягає передачі за виконавчим документом.
37. При цьому, частиною третьою статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
38. Аналізуючи положення частин четвертої та п`ятої статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень та рішень інших органів», колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що питання розміру основної винагороди приватного виконавця залежить від суми фактичної стягнутої ним суми, а не від суми зазначеної у виконавчому документі.
39. Також, системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що за своїм призначенням основана винагорода приватного виконавця є винагородою приватному виконавцю за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови що такі заходи призвели до повного або часткового виконання рішення та стягується з боржника в пропорційному до фактично стягнутої суми розмірі.
40. При цьому право на стягнення суми основної винагороди, визначеної у постанові про стягнення основної винагороди, залежить від того чи виконане рішення в повному або частковому обсязі внаслідок дій приватного виконавця.
41. Така правова позиція сформована та викладена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 03.03.2020 у справі №260/801/19, від 10.09.2020 у справі №120/1417/20-а, від 27.04.2021 у справі №580/3444/20, від 03.06.2021 у справі №640/17286/20 та від 26.08.2021 у справі №380/6503/20, і колегія суддів не вбачає підстав для відступлення від вказаної позиції.
42. Відповідно до частини третьої статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» основна винагорода приватного виконавця стягується в порядку, передбаченому для стягнення виконавчого збору.
43. В касаційній скарзі відповідач стверджує, що регулювання стягнення виконавчого збору та основної винагороди приватного виконавця є однаковим, що не було враховано судом апеляційної інстанції. Так, скаржник посилається на ч. 2 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на дату відкриття виконавчого провадження), та зазначає, що виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає примусовому стягненню, поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом, заборгованості із сплати аліментів.
44. З цього приводу колегія суддів Верховного Суду зазначає, що основна винагорода приватного виконавця та виконавчий збір у виконавчому провадженні, що здійснює державний виконавець, хоча і виступають формами винагороди виконавців, однак, не є однаковими поняттями. Згідно з приписами статті 45 Закону України «Про виконавче провадження» спільним для цих форм винагороди є лише порядок стягнення. Що стосується підстав виникнення у приватного виконавця права на основну винагороду та розміру цієї винагороди, такі питання регулюється окремими правовими нормами. Спільним для виконавчого збору та основної винагороди є порядок їх стягнення, а не механізм визначення. 
45. Отже, посилання відповідача на статтю 27 Закону України «Про виконавче провадження» є помилковими, оскільки зазначена правова норма не регулює питання визначення розміру основної винагороди приватного виконавця. Такий розмір визначено пунктом 19 Порядку №643.
46. Судами попередніх інстанцій встановлено, що у спірних правовідносинах приватним виконавцем не було забезпечено ані повного, ані часткового виконання виконавчого документа майнового характеру. Виконавчий документ, який став підставою для визначення суми основної винагороди приватний виконавець повернув стягувачу на підставі його заяви.
47. Верховний Суд зауважує, що стягнення основної винагороди приватного виконавця за рішеннями майнового характеру вже після завершення виконавчого провадження (в тому числі в разі повернення виконавчого документа стягувачу або закінчення виконавчого провадження) за умови, що стягнення за рішенням фактично не відбулося, є неможливим в силу положень статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та пункту 19 Порядку, оскільки приватний виконавець зобов`язаний вирахувати розмір основної винагороди пропорційно від фактично стягнутої суми. 
48. Разом з тим, спірним питанням у справі, що розглядається, є правомірність винесення приватним виконавцем постанови про стягнення з боржника основної винагороди одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження.
49. Частиною сьомою статті 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» передбачений обов`язок приватного виконавця виносити одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження постанову про стягнення основної винагороди, у якій має бути наведено розрахунок та зазначено порядок стягнення основної винагороди приватного виконавця (крім виконавчих документів про стягнення аліментів).
50. Зі встановлених у справі обставин вбачається, що спірна постанова має розрахунок основної винагороди приватного виконавця - 10% від суми, що визначена у виконавчому документі, та становить 70   118,07 грн. Тобто, вказана постанова була винесена у відповідності та на виконання ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», чого не було враховано судами попередніх інстанцій.
51. Верховний Суд наголошує, що сума основної винагороди, визначена приватним виконавцем у постанові про її стягнення, яка винесена одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не є винагородою, яка гарантовано має бути стягнута за наслідками фактичного виконання виконавчого провадження у випадках неповного виконання або ж невиконання відповідного виконавчого документа.
52. Так, згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» постанови приватних виконавців про стягнення основної винагороди є виконавчими документами, які підлягають примусовому виконанню в порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». Отже, саме лише існування такої постанови, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, не означає безумовного та гарантованого стягнення основної винагороди, не надає права приватному виконавцю стягувати визначену ним суму без здійснення фактичних дій з виконання судового рішення. 
53. Враховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про те, що заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 про скасування постанови  приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича від 27.09.2018 про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні №57313480, винесеної одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження, є передчасними та не можуть бути задоволені.
54. При цьому Суд звертає увагу на те, що позивач не був позбавлений права оскаржити постанову приватного виконавця від 14.02.2019 про повернення виконавчого документа в частині примусового виконання постанови ВП №57313480 від 27.09.2018 про стягнення з боржника основної винагороди, що б забезпечило ефективний захист його прав та законних інтересів. Однак, позивач таким правом не скористався та звернувся до суду з позовною вимогою про скасування саме постанови ВП №57313480 від 27.09.2018 про стягнення з боржника основної винагороди. 
55. Таким чином, Верховний Суд дійшов висновку, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту його порушених прав.
56. Верховний Суд звертає увагу на те, що вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особи, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення), а також визначити чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.
57. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 01.07.2019 у справі №460/1019/16-а, від 08.11.2019 у справі №157/1231/15-а і підстави для відступлення від неї відсутні.
58. За таких обставин і за такого правового врегулювання Верховний Суд не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про скасування  постанови приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича від 27.09.2018 про стягнення з боржника основної винагороди у виконавчому провадженні ВП №57313480, та вважає, що спірна постанова є правомірною, такою, що прийнята у відповідності та на виконання ч. 7 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
59. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду має ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
60. Відповідно до ст. 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
61. Статтею 351 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
62. З огляду на викладене, враховуючи те, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень, Верховний Суд на підставі статті 351 Кодексу адміністративного судочинства України вважає, що судові рішення попередніх інстанцій у цій справі необхідно скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити. 
63. Відповідно до ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
64. Згідно з частиною першою статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
65. Разом з тим, відповідно до частини другої цієї ж статті, при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.
66. Отже, правила розподілу судових витрат відрізняються залежно від суб`єктного складу осіб, які беруть участь у справі.
67. Відповідачу, який є суб`єктом владних повноважень, не компенсуються витрати, утому числі пов`язані зі сплатою судового збору, крім зазначених витрат на доказування, оскільки суб`єкт владних повноважень повинен нести усі ризики, пов`язані з прийняттям ним рішень, вчиненням дій чи допущенням бездіяльності, у тому числі необхідність відстоювати правомірність своєї поведінки в адміністративному суді. Такі обмеження у можливостях суб`єктів владних повноважень свідчать про загальну спрямованість адміністративного судочинства на захист прав, свобод та інтересів фізичних та юридичних осіб у спірних відносинах із владою.
68. Таким чином, з огляду на положення статті 139 КАС України, перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Приватного виконавця Колечка Дмитра Миколайовича - задовольнити частково.
2. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.07.2019 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.10.2019 - скасувати.
3. Прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

...........................

...........................

...........................

А.В. Жук
А.Г. Загороднюк 
 Ж.М. Мельник-Томенко ,
Судді Верховного Суду